Справа № 132/3965/20
Провадження № 2/132/212/21
РІШЕННЯ

Іменем України

30.09.2021 Калинівський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого Аліменко Ю.О.

секретаря Безулої К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Калинівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про повернення коштів.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що на протязі першої декади грудня 2017 року вона мала необхідність у придбанні бетонних (цементних) блоків, які використовуються у будівництві. Від свого знайомого отримала інформацію, що громадянин ОСОБА_2 має у наявності та бажає продати належні йому цементні блоки. В телефонному режимі ОСОБА_2 підтвердив інформацію про наявність в нього необхідних позивачу блоків і надав згоду на їх продаж на умовах передоплати.

07.12.2017 року позивачем були перераховані кошти на номер банківської картки ПАТ КБ «ПриватБанку», яка належить ОСОБА_2 , в розмірі 12000,00 грн. як оплату за блоки.

Згідно усного договору ОСОБА_2 мав доставити бетонні блоки не пізніше наступного дня після отримання коштів на свій рахунок. Однак, на наступний день після отримання коштів ОСОБА_2 бетонних блоків не доставив, як і не доставив їх до кінця місяця та в наступні 2 роки. Протягом двох років позивач зв`язувалася в телефонному режимі з відповідачем, надсилала лист з проханням виконати зобов`язання або повернути кошти в сумі 12000,00 гривень, які ОСОБА_2 залишив у себе за її рахунок без достатньої правової підстави, але ці кошти до цього часу не повернуті. У зв`язку з чим, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь 12000,00 грн., які останній залишив у себе за її рахунок без належної правової підстави та сплачений судовий збір.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася. 27.09.2021 року на електронну адресу суду за вх. №Еп-2450/21 від позивача надійшла заява про розгляд справи по суті за її відсутності. Заяв і клопотань в позивача немає. Позов підтримує у повному обсязі та наполягає на його задоволенні.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник в судове засідання не з`явилися. 30.09.2021 року до суду за вх. № 9545/21 від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Тарасюк Н.Г. надійшла заява відповідно до якої позовні вимоги ОСОБА_1 не визнають в повному обсязі. Просить розглянути справу без її участі та без участі відповідача.

Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, оцінюючи, належність, допустимість й достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, які містяться в матеріалах справи, приходить до наступних висновків.

У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Судом установлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно позовної заяви, поданої на виконання ухвали про усунення недоліків позовної заяви від 21.12.2020 року, на протязі першої декади грудня 2017 року позивач ОСОБА_1 мала необхідність у придбанні бетонних (цементних) блоків, які використовуються у будівництві. Від свого знайомого отримала інформацію, що громадянин ОСОБА_2 має у наявності та бажає продати належні йому цементні блоки.

Позивач зателефонувала ОСОБА_2 , який в телефонному режимі підтвердив інформацію про наявність в нього необхідних позивачу блоків і згоду на їх продаж в кількості 30 штук вартістю 12000,00 грн. та домовилася з ним про купівлю їх на умовах передоплати. Відповідач ОСОБА_2 поставив умову, що він продасть бетонні блоки за умови авансового перерахунку коштів. Зважаючи на те, що позивачу були потрібні зазначені блоки вона погодилася їх придбати на умовах ОСОБА_2 .

Таким чином, сторони уклали усний договір про придбання ОСОБА_1 в ОСОБА_2 цементних блоків на умовах передоплати в кількості 30 штук загальною вартістю 12000,00 грн. Письмовий договорі між позивачем та відповідачем не укладався.

На виконання зазначеного усного договору 07.12.2017 року, згідно платіжного доручення № Р24А334042268А12730 ОСОБА_1 перерахувала на користь ОСОБА_2 грошові кошти на картку Приватбанку в розмірі 12000,00 грн. як оплату за блоки.

В квитанції, у розділі коментар до платежу зазначено «Переказ на картку Приватбанку. Пл-ник: оплата за блоки по Відродження 22 б ОСОБА_3 » слова «по Відродження 22 б ОСОБА_3 » зазначені помилково внаслідок допущеної технічної помилки та відношення до правовідносин між позивачем та відповідачем не мають.

Згідно усного договору ОСОБА_2 мав доставити бетонні блоки не пізніше наступного дня після отримання коштів на свій рахунок. Однак, на наступний день після отримання коштів ОСОБА_2 бетонних блоків не доставив, як і не доставив їх до кінця місяця та в наступні 2 роки. Протягом двох років позивач зв`язувалася в телефонному режимі з відповідачем, надсилала лист з проханням виконати зобов`язання або повернути кошти в сумі 12000,00 гривень, які ОСОБА_2 залишив у себе за її рахунок без достатньої правової підстави, але ці кошти до цього часу не повернуті.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до змісту ст. 1212 ЦК України її положення застосовуються у випадку наявності таких обставин у сукупності: набуття або зберігання особою майна здійснено без правової підстави або така підстава відпала; набуття або зберігання майна було здійснено за рахунок іншої особи; безпідставне набуття або зберігання майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Вказані норми застосовуються до позадоговірних зобов`язань.

Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону (ст. 81 ЦПК) покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх не спростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами у поданих ними заявами, що знаходяться в матеріалах справи, позивач здійснив перерахунок коштів на банківську картку ОСОБА_2 в сумі 12000,00 грн.

Згідно наданої позивачем копії платіжного доручення № Р24А334042268А12730 від 07.12.2017 року, грошові кошти були перераховані як оплата за блоки.

Відтак, факт перерахунку коштів із зазначенням призначення такого платежу, свідчить про те, що під час такого перерахування коштів на банківську картку ОСОБА_2 позивач діяла цілеспрямовано і свідомо. Крім того, позивач не надала доказів звернення до відповідача з вимогами про виконання зобов`язання або повернення коштів, залишеними відповідачем у себе без належної правової підстави, у період з грудня 2017 року по грудень 2020 року, а лише вказала у позовній заяві, що неодноразово телефонувала відповідачу та надсилала лист з проханням виконати зобов`язання або повернути отримані кошти. Зазначений лист було підготовлено в одному екземплярі та надіслано поштою без рекомендованого повідомлення. З цієї причини копія зазначеного листа не збереглася та надати її до суду позивач не може.

Разом з тим, відповідач, спростовуючи ту обставину, що він залишив у себе кошти за рахунок позивача без належної правової підстави, у поданій заяві-поясненні посилається на наявність правової підстави для такого перерахунку у вигляді укладеного між сторонами усного договору, яку позивач жодним чином не спростовує, як і зазначення ним призначення платежу у платіжному дорученні від 07.12.2017 року про сплату коштів за блоки, так і зазначенням у позовній заяві «…сторони уклали усний договір про придбання ОСОБА_1 в ОСОБА_2 цементні блоки на умовах передоплати в кількості 30 штук загальною вартістю 12000,00 гривень. Письмовий договір між Позивачем та Відповідачем не укладався.».

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна в iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Вiдповiдно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України цивiльнi права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Зміст положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. ч. 1, 2 ст. 205, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що наявність договору чи іншого правочину є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією з сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених ст. ст. 11, 600, 601, 604 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Кошти, стягнення яких вимагає позивач, були сплачені ним на виконання певних зобов`язань на умовах, що мали місце між сторонами, про що свідчить наданий позивачем доказ копія платіжного доручення про перерахунок коштів від 07.12.2017 року із зазначенням призначення платежу, що вказує на набуття відповідачем майна (грошових коштів) за наявності достатніх правових підстав у вигляді правочину (договору), тобто у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству.

Отже, правовідносини сторін регулюються нормами зобов`язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не ст. 1212 ЦК України, на яку посилається позивач як на підставу позовних вимог. Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13 та від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів.

Оскільки відносини, які склалися між сторонами, мають характер договірних, помилково буде застосувати до них ст. 1212 ЦК України, як підставу для задоволення позовних вимог.

Відсутність договору у письмовому вигляді не обов`язково має означати, що цей договір не було укладено. У разі визнання договору неукладеним слід також враховувати, що фактичні дії сторін можуть свідчити про те, що договір все ж таки був укладений, але на інших умовах.

Фактичні дії щодо виконання договору свідчать про домовленість сторін, а вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину позивачем не заявлялась.

З огляду на викладене, суду приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові вирати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 177, 202, 205, 207, 509, 1212 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 133, 141, 211, 247, 263-265 ЦПК України, суд-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення коштів - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення в порядку, передбаченому ст. 354 ЦПК України.

Згідно вимог п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , жителька АДРЕСА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт № НОМЕР_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 .

Суддя: