Справа № 466/3412/21
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2021 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючий суддя Едер П.Т.

секретаря с/з Репети К.М.

з участю: представника відповідача ОСОБА_1

представника третьої особи Дутки Г.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_2 до Міністерства оборони України, третя особа Начальник 4762 Головного військового представництва Міністерства оборони України, про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и в:

19 квітня 2021 року Позивач ОСОБА_2 звернулась до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом до 4762 Головного військового представництва Міністерства оборони України про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Просила скасувати наказ № 56 від 23.03.2021 про звільнення ОСОБА_2 з роботи з займаної посади. Поновити її, ОСОБА_2 , на роботі на посаді інженера 4762 Головного військового представництва Міністерства оборони України. Стягнути на користь ОСОБА_2 з 4762 Головного військового представництва Міністерства оборони України (Код ЄДРПОУ: 080722) середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

За клопотанням сторони Позивача проведено в процесі розгляду справи заміну первісного відповідача 4762 Головного військового представництва Міністерства оборони України на належного відповідача - Міністерство оборони України та залучено до участі у справі третьою особою, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача начальника 4762 Головного військового представництва Міністерства оборони України.

Виклад позицій сторін.

Обгрунтування позивача

02 березня 2018 року, як зазначила Позивач, її прийнято на роботу в 4762 Головне військове представництво Міністерства оборони України на посаду техніка.

31 липня 2019 року між Міністерством оборони України та ОСОБА_2 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби в Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу.

31 липня 2019 року наказом № 177 Позивача зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .

25 жовтня 2019 року наказом № 253 її, ОСОБА_2 , солдата військової служби за контрактом, призначено на посаду стрільця відділення охорони взводу охорони військової частини НОМЕР_1 .

26 січня 2021 року, Позивач вказує, що отримала попередження про скорочення штату працівників в 4762 ГВП МОУ та наступне звільнення її з займаної посади. Одночасно Відповідач в зазначеному попередженні вказав інформацію про відсутність відповідних вакантних посад в 4762 ГВП МО України.

30 березня 2021 року наказом № 56 ОСОБА_2 звільнено з займаної посади інженера 4762 Головного військового представництва Міністерства оборони України, відповідно до пункту 1 статі 40 Кодексу законів про працю України у зв`язку із скороченням штату працівників і відсутністю вакантних посад, про що зроблено запис в трудовій книжці.

Позивач вважає звільнення незаконним, необгрунтованим та таким, що підлягає скасуванню з наступних підстав.

Позивач наголошує на тому, що 12.03.2018 вона прийнята на роботу в 4762 Головне військове представництво Міністерства оборони України на посаду техніка. А 31.07.2019 Позивач підписала контракт про проходження громадянами України військової служби в Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу.

При цьому, ч.3 ст.119 КЗпП України (у редакції, чинній на час призову та звільнення позивача з роботи) передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Частиною 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що громадяни України, призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

Окрім цього, ст.1 Закону України «Про оборону України» встановлено, що особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізацїї, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконання стосовно прихованої мобілізацїї чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Законом України від 17 березня 2014 року був затверджений Указ Президента України від 17 березня 2014 року №303 «Про часткову мобілізацію», який набрав чинності з дня його опублікування у газеті «Голос України» від 18 березня 2014 року №49. Таким чином, з 18 березня 2014 року по теперішній час в Україні діє особливий період.

Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Рішень про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу, Президент України не приймав.

Тобто, як стверджує Позивач, особливий період діяв як на момент підписання контракту, так і на момент звільнення позивача, більше того, він також діє і на момент звернення до суду.

Також Позивач вказує на те, що на час укладення позивачем контракту набрало чинності рішення Ради Національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України», введене в дію Указом Президента України від 02 березня 2014 року №189/2014, яким констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Відповідно до примітки до ст.4 Закону України «Про Раду Національної безпеки та оборони України» кризовою ситуацією вважається крайнє загострення протиріч, гостра дестабілізація становища в будь-якій сфері діяльності, регіоні, країні.

Таким чином, на переконання Позивача, жодний роботодавець будь-якої форми власності не має законного права звільнити військовослужбовця під час проходження військової служби в особливий період. А, відтак, таке звільнення є незаконним, оскільки проведене з порушенням, на думку Позивача, вимог ч.3 ст.119 КЗпП України.

Крім того, в обґрунтування позовних вимог Позивач вказує, що 13 березня 2020 року між трудовим колективом та відповідачем також укладено колективний договір на період 2020-2021 роки, який зареєстровано в департаменті економічного розвитку за №48 від 26.03.2020 року.

Відповідно до п.1 Розділу III колективного договору, у разі виникнення причин економічного, технологічного, структурного чи іншого характеру або у зв`язку з реорганізацією, через неминучі вивільнення працівників, проводити їх за умови повідомлення Представника трудового колективу та працівників, не пізніше як за 3 місяці до намічуваних звільнень, про причини і терміни вивільнення, кількість та категорії працівників, що підлягають скороченню.

Пунктом 2 Розділу III колективного договору встановлено, що при вивільнені працівників дотримуватись вимог законодавства щодо переважного права залишення на роботі та гарантій окремим категоріям працівників. Попереджати працівника про його вивільнення у письмовій формі під розписку не пізніше, ніж за три місяці.

Проте, за твердженням Позивача, Відповідач порушивши вимоги колективного договору, попередив Позивача про вивільнення менше ніж за три місяці, зокрема 26 січня 2021 року, і незаконно звільнив останнього 30 березня 2021 року.

В обґрунтування вимоги про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу Позивач зазначила наступне.

Як зазначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою КМУ від 08.02.95 №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Виплати нараховуються шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на кількість робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактичне відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на кількість відпрацьованих робочих днів годин), а у випадках, передбачених законодавством, - на кількість календарних днів за цей період. Якщо протягом періоду вимушеного прогулу на підприємстві було підвищено посадові оклади й тарифні ставки (у т. ч. за посадою працівника, якого було незаконно звільнено), то згідно з пунктом 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою КМУ від 08.02.1995 №100 проводиться коригування заробітної плати, включаючи премії та інші виплати, що враховуються під час обчислення середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення на коефіцієнт підвищення посадових окладів і тарифних ставок.

Також у позовній заяві, Позивач посилається на п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», яким роз`яснено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержало власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Обгрунтування заперечень відповідача.

Відповідачем - Міністерством оборони України у встановлений ухвалою суду строк письмовий відзив на позовну заяву ОСОБА_2 подано не було.

Пояснення третьої особи.

Третьою особою - начальником 4762 Головного військового представництва Міністерства оборони України письмові пояснення по суті позовних вимог суду не подавались.

Процесуальні дії у справі.

20 квітня 2021 року Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

18 травня 2021 року Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова задоволено клопотання представника Позивача за довіреністю Прокопчука С.В. про заміну неналежного відповідача 4762 Головного військового представництва Міністерства оборони України на належного відповідача - Міністерство оборони України та залучено до участі у справі третьою особою, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача начальника 4762 Головного військового представництва Міністерства оборони України.

Фактичні обставини встановлені судом, зміст спірних правовідносин, оцінка доказів, норми права, що застосовані судом при розгляді спірних правовідносин та висновки суду.

У судовому засіданні уповноважений представник Позивача за довіреністю Прокопчук С.В. надав пояснення, що аналогічні викладеному в позовній заяві, просив позов задовольнити.

Уповноважений представник Відповідача Смілка В.І., котрий діє відповідно до довіреності, в судовому засіданні проти позову заперечив. В обгрунтування заперечень зазначив, що правочини щодо прийому на роботу та звільнення позивача з роботи відносяться до компетенції начальника 4762 ГВП МО України. Міністерство оборони з позивачем жодних трудових договорів не укладало, наказів з цього приводу не видавало. А тому вважає позовні вимоги необгрунтованими та безпідставними. Просив відмовити у задоволенні позову.

Уповноважений представник Третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Відповіча - Начальника 4762 ГВП МО України, ОСОБА_3 , котрий діє відповідно до довіреності, в судовому засіданні висловився про безпідставність позовних вимог, оскільки на його думку, звільнення Позивача проведено згідно чинного законодавства без порушень вимог закону, в зв`язку із скороченням посади, яку обіймала Позивач.

У судовому засіданні, перевіркою доводів сторін і обставин справи та дослідженням письмових доказів встановлено наступне.

Даний позов виник із спору пов`язаного з трудовими відносинами.

Матеріалами справи підтверджено, що 12.03.2018 ОСОБА_2 прийнята на роботу в 4762 Головне військове преставництво Міністерства оборони України на посаду техніка.

31.07.2019 між Міністерством оборони України та ОСОБА_2 був укладений контракт про проходження громадянами України військової служби в Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу.

31.07.2019 наказом №77 ОСОБА_2 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .

25.10.2019 наказом № 253 солдата військової служби за контрактом призначено на посаду стрільця відділення охорони взводу охорони військової частини НОМЕР_1 .

26.01.2021 ОСОБА_2 отримала попередження про скорочення штату працівників 4762 ГВП МОУ та наступне звільнення з займаної посади. Одночасно в попередженні була вказана інформація про відсутність відповідних вакантних посад в 4672 ГВП МО України.

30.03.2021 наказом № 256 ОСОБА_2 було звільнено з займаної посади інженера ГВП МО України, відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України у зв`язку із скороченням штату працівників і відсутністю вакантних посад, про що зроблено запис в трудовій книжці.

Згідно з п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частини третьої статті 119 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.119 Кодексу законів про працю України встановлено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватися у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Згідно з ч.2 ст.119 КЗпП України, працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

Згідно із ст.4 Конвенції №158 Міжнародної організації праці «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року», спрямованої на захист прав працівника, трудові відносини з працівником не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, зв`язаних зі здібностями або поведінкою працівника.

Згідно із ст.9 Міжнародної Конвенції №158, на роботодавця покладається тягар доказування законності підстав звільнення працівника.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

При цьому, у відповідності до норм ст.ст. 2, 36, 40, 41 КЗпП України, право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Однак, згідно ст.8 п.3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», за військовослужбовцями строкової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, які до призову працювали на підприємствах, в установах і організаціях, незалежно від форм власності і господарювання, зберігається при звільненні з військової служби право на працевлаштування їх в тримісячний строк на те ж підприємство, в установу чи організацію або їх правонаступники на посаду, не нижчу за ту, яку вони займали до призову на військову службу. Протягом місяця з дня взяття на військовий облік за місцем проживання осіб, звільнених із строкової військової служби, орган праці та соціального захисту населення за поданням територіального центру комплектування та соціальної підтримки в порядку, який встановлюється Кабінетом Міністрів України, надає їм матеріальну допомогу в розмірі середньої місячної заробітної плати за останнім місцем роботи за рахунок коштів державного бюджету. Вони користуються за інших рівних умов переважним правом на залишення на роботі при скороченні чисельності або штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці протягом двох років з дня звільнення із строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу.

Отже дана стаття вказує, що лише військовослужбовцями строкової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, які до призову працювали на підприємствах, в установах і організаціях, незалежно від форм власності і господарювання, зберігається при звільненні з військової служби право на працевлаштування їх в тримісячний строк на те ж підприємство, в установу чи організацію або їх правонаступники на посаду, не нижчу за ту, яку вони займали до призову на військову службу, а не за військовослужбовцями які підписали контракт на добровільній згоді.

Згідно статті 49-2 Кодексу законів про працю України, вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Вимоги частин першої - третьої цієї статті не застосовуються до працівників, які вивільняються у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, пов`язаними з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період.

Згаданий закон вказує на те, що під час вивільнення працівників перереважне право на залишення на роботі не застосовується до осіб які є призванні на службу за контрактом в особливий період

Відповідно до наказу Начальника 4762 Головного військового представництва від 23.03.2021 № 56, працівника Збройних Сил України ОСОБА_2 , інженера НОМЕР_2 Головного ВП 30.03.2021 року звільнено відповідно до п.1 статті 40 КЗпП України, у зв`язку із скороченням штату працівників і відсутністю вакантних посад.

Відповідно до приписів п. 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 р. № 671, Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Міноборони є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сферах оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період.

Згідно п.14 розділу 6 Положення про 4762 ГВП МО України, затвердженого наказом начальника Управління військових представництв Міністерства оборони України (з адміністративно-господарської діяльності) від 24 вересня 2019 року №63, начальник 4762 ГВП МО України: в межах своїх повноважень, на основі виконання законодавства України, наказів та директив Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України, Управління військових представництв Міністерства оборони України, видає накази, організовує і контролює їх виконання в 4762 ГВП МО України та підпорядкованих військових представництвах МО України; призначає на посади та звільняє працівників 4762 ГВП МО України.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що правочини щодо прийому на роботу та звільнення Позивача з роботи відносяться до компетенції начальника 4762 ГВП МО України.

Згідно з ст.28 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, введеного в дію Законом України №548-XIV від 24.03.1999, єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає, зокрема, в наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця.

Статтею 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, введеного в дію Законом України від 24.03.1999 №551-XIV визначено, що відповідальність за наказ несе командир, який його віддав.

Матеріалами справи встановлено, що оскаржуваний наказ №56 від 23.03.2021, виданий начальником 4762 Головного військового представництва МОУ, а тому в силу ст.28 Статуту внутрішньої служби і ст.6 Дисциплінарного статуту, саме начальник 4762 Головного військового представництва МОУ є тим органом, до якого може були заявлена вимога про і скасування виданого ним спірного наказу. Наказ №56 від 23.03.2021, виданий начальником 4762 Головного військового представництва МОУ є актом індивідуальної дії. Його дія починається з моменту підписання наказу, що породжує виникнення прав і обовязків чітко визначеного субєкта, якому він адресований.

Згідно трудової книжки позивача встановлено, що наказом начальника 4762 ГВП МО України віл 07.03.2018 №43, ОСОБА_2 прийнята на роботу до ГВП МО України на посаду техніка.

Відповідно до приписів ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Приписи ст. 24 КЗпП України зазначають, що працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Тобто трудовий договір це саме угода сторін - двосторонній правочин.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що між позивачем та 4762 ГВП МО України існували трудові відносини, оформлені відповідним наказом.

Суду не подано належних та допустимих доказів того, що Міністерство оборони України укладало з позивачем трудові договори чи видавало з цього приводу відповідні накази.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За змістом ст. ст. 11, 15 ЦК України, цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Згідно зі статтею 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, установлених договором або актом цивільного законодавства.

Частиною 2 статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, а також визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України, працівник, що був звільнений з роботи незаконно (з порушенням вимог чинного законодавства) повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Однак в процесі розгляду справи за позовом ОСОБА_2 до Міністерства оборони України, третя особа Начальник 4762 Головного військового представництва Міністерства оборони України про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, будь-яких порушень вимог чинного законодавства при звільненні Позивача з роботи судом не встановлено.

Оцінюючи зібрані у справі досліджені докази в їх сукупності, перевіривши доводи сторін, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними та не підлягають до задоволення.

Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до вимог ч.ч 1, 6 ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі слід віднести за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

в задоволенні позову ОСОБА_2 до Міністерства оборони України, третя особа Начальник 4762 Головного військового представництва Міністерства оборони України, про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу - відмовити за безпідставністю позовних вимог

Позивач: ОСОБА_2 ; АДРЕСА_1 ; ІПН № НОМЕР_3 .

Відповідач: Міністерство оборони України 03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський,6, .

Третя особа: начальник 4762 Головного військового представництва Міністерства оборони України, 79007, м. Львів, вул. Батуринська, 2, .

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 04 жовтня 2021 року.

Суддя П. Т. Едер