ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

22 вересня 2021 року

м. Харків

справа № 646/8719/18

провадження № 22-ц/818/4253/21

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів колегії - Маміної О.В., Тичкової О.Ю.

за участю секретаря Гармаш К.В.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, з апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2021 року, постановлене у складі судді Афанасьєва В.О., в залі суду в місті Харків,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив здійснити поділ майна: квартиру АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за позивачем право власності на Ѕ частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилався на те, що позивач перебував у шлюбі з відповідачкою з 07.02.2004 року. Шлюб було розірвано рішенням Московського районного суду м. Харкова від 30.06.2020. В період шлюбу за спільні кошти було набуте відповідне спірне майно, а саме квартира за наступною адресою: квартира АДРЕСА_1 . На даний час позивач та відповідач проживають майже окремо, припинивши ведення спільного господарства. Відповідач, коли буває в спірній квартирі намагається виселити його з неї, та вказує, що ця квартира належить тільки їй і вона найближчим часом намагається виставити її на продаж.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі. Здійснено поділ квартири АДРЕСА_1 , яка є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на Ѕ частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 . Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 6369 (шість тисяч триста шістдесят дев`ять) гривень 10 копійок.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 30 квітня 2021 року виправлено описку у четвертому абзаці резолютивної частини рішення Московського районного суду м. Харкова від 26.04.2021 року, викладено четвертий абзац резолютивної частини рішення у такій редакції: «Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 9334 (дев`ять тисяч триста тридцять чотири) гривні 30 копійок.».

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт посилається на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Вказує, що оскаржуване рішення винесене на підставі показань трьох свідків: ОСОБА_3 - сестри відповідача, ОСОБА_4 - брата позивача та ОСОБА_5 - друга та сусіда позивача. Зазначає, що свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не були присутні ні при укладанні договору позики, ні при виконанні боргового зобов`язання, ні при продажу чи купівлі квартир, отже, на їх свідченнях не може ґрунтуватися рішення суду. Вважає, що суд першої інстанції, не дивлячись на пряму вказівку закону та усталену практику ухвалив рішення про поділ майна подружжя, ґрунтуючись на показаннях свідків, якими не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики, отже позивач не довів жодним доказом свою участь у придбанні спірного майна. Звертає увагу суду на те, що 27.04.2011 року ОСОБА_2 , продала однокімнатну ізольовану квартиру АДРЕСА_4 , яка належить їй на праві приватної власності та придбана до шлюбу, за 278 600 грн. та того ж дня 27.04.2011 року ОСОБА_2 , придбала чотирикімнатну ізольовану квартиру АДРЕСА_1 за 100 000 грн. Зазначає, що грошей від продажу однієї квартири достатньо для придбання другої квартири, а тому твердження позивача про те, що він позичав гроші для купівлі чотирикімнатної квартири - неправдиві та хибні. На теперішній час договори купівлі-продажу квартир оспорені не були.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 30.06.2020 шлюб між сторонами розірвано. З цього ж рішення вбачається, що шлюб між сторонами був зареєстрований 07.02.2004.

ОСОБА_2 на праві особистої власності належала однокімнатна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_5 , яку 27.04.2011 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Галіщевою О.А., зареєстрованого в реєстрі за № 186 продано за 278000,00 грн. (а.с. 47).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 27.04.2011, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Гібадуловою Л.А. 27.04.2011, зареєстрованого в реєстрі за № 2731, ОСОБА_2 прийняла у власність квартиру АДРЕСА_1 . Продаж зазначеної квартири проводився за 100000,00 грн. (а.с. 49).

Право власності ОСОБА_2 на вказану квартиру підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 30019591 від 19.05.2011, сформованим ПН ХМНО Гібадуловою Л.А (ас. 51).

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що позивачем доведено факт придбання спірної квартири під час перебування у шлюбі за спільні сумісні кошти подружжя.

Проте, колегія суддів з такими висновками місцевого суду погодитися не може з наступних підстав.

Основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції ухвалення обов`язково рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісноївласності незалежновід того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Згідно ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі 372/504/17 (провадження 14-325цс18).

Відповідно до ч. 1 ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності; у разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до п.п. 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, вирішуючи спір між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу й залишає майно у їх спільній частковій власності.

Відповідно до ч.1 ст.71СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду обєктами спільної сумісної власності подружжя.

Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); в разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні.

Відповідно до ч. 1 ст.57СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств,установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, (якщо інше не встановлено домовленістю міжними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 стверджував, що 25.04.2011 позичив у борг грошові кошти у розмірі 200000,00 грн. у свого брата для придбання спільної квартири з позивачем, які в подальшому йому були повернуті, що підтверджується показаннями свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , наданими ними в судовому засіданні, та копією розписки (а.с. 61).

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з принципу диспозитивності, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Позивачем в силу вимог 76-89 ЦПК України не надано беззаперечних доказів того, що він позичав грошові кошти у розмірі 200000,00 грн. для придбання спірної квартири. На підтвердження укладення договору позики саме на суму 200000 грн. позивачем надані розписки від 25.04.2011 та 05.01.2016, проте вони не є оригіналами, тому їх не може визнати належними та допустимими доказами.

Колегія суддів критично ставиться до показів свідків, допитаних судом першої інстанції, оскільки вони не є беззаперечними доказами, на яких може ґрунтуватися рішення суду, показання цих свідків необхідно оцінювати у сукупності з іншими доказами, які повинні були бути надані позивачем. Крім того, свідки не були присутні під час укладення договору купівлі-продажу.

Із змісту договору купівлі-продажу квартири від 27.04.2011 року (а.с. 47) вбачається, що квартиру, яка належала ОСОБА_2 на праві особистої власності було продано за 278 600 грн. та в той же день за 100 000 грн. була придбана спірна квартира. Отже грошових коштів, отриманих від продажу нерухомого майна, належного ОСОБА_2 в повній мірі вистачило для придбання квартири АДРЕСА_1 .

Позивач вказує, що вартість спірної квартири була свідомо занижена сторонами, щоб зменшити витрати на оформлення цього правочину.

Між тим, такі доводи не підтверджені належними та допустимими доказами. Договір від 27.04.2011 року в частині визначення ціни договору ОСОБА_1 не оспорений.

Інші належні та допустимі докази, які б підтвердили вимоги позивача матеріали справи не містять.

Виходячи з наведеного, повно та об`єктивно дослідивши всі обставини справи і давши їм належну правову оцінку, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню з постановленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 371, 374, п. 4 ч. 3 ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2021 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовити.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.Ю. Тичкова

О.В. Маміна

Повний текст постанови виготовлено 05 жовтня 2021 року