ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

29 вересня 2021 року

м. Харків

справа № 621/2155/20

провадження № 22-ц/818/5053/21

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Маміної О.В., Тичкової О.Ю.

за участю секретаря Гармаш К.В.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно збережених коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на заочне рішення Зміївського районного суду Харківської області від 02 червня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2020 ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою та з урахуванням уточнень просив стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно збережені грошові кошти в розмірі 5 428 720 грн 00 коп.; 3% річних в розмірі 394 838 грн 81 коп. та інфляційні в розмірі 667 977 грн 60 коп.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилався на те, що 20.11.2014 він передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 200 000 доларів США. Факт передачі грошових коштів підтверджується особистою письмовою розпискою відповідача від 20.11.2014. Виходячи зі змісту вказаної розписки, відповідач зобов`язувався виплатити вкладені ним грошові кошти в сумі 200 000 доларів США протягом 4 років рівними частинами, однак, не менше, ніж 50 000 доларів США на рік.

Станом на сьогоднішній день відповідач грошові кошти в сумі 200 000 доларів США у встановлений строк не повернув, тим самим зберігши їх у себе за його рахунок без достатньої правової підстави. У зв`язку з зазначеним, він змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів.

Вказує, що розписка від 20.11.2014 містить лише зобов`язання з повернення грошових коштів, однак розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання не містить дати отримання грошових коштів, повні реквізити сторін, умови отримання грошових коштів, у зв`язку з чим неможливо прийти до висновку про наявність між позивачем та відповідачем боргових зобов`язань, обумовлених договором позики. До такого висновку прийшов Верховний суд у своїй Постанові від 01.04.2020 по справі № 621/2725/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

В той же час, незважаючи на те, що договір позики між ним та ОСОБА_2 укладено не було (отже між ними не існувало договірних зобов`язань), його грошові кошти в розмірі 200000 доларів США відповідач безпідставно зберіг у себе, а тому вони підлягають поверненню на підставі статті 1212 ЦК України.

Станом на 15.07.2020 відповідно до офіційного курсу НБУ (курс = 27,1436 за 1 долар США) сума безпідставно збережених відповідачем коштів складає 5 428 720 грн 00 коп.

На підставі розрахунку, здійсненого за обліковою ставкою НБУ, проценти за користування безпідставно збереженими коштами складають 1 310 724 грн 19 коп.

Заочним рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 02 червня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт посилається на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Вказує, що факт передачі грошових коштів підтверджується особистою письмовою розпискою відповідача від 20.11.2014 року, копія якої міститься в матеріалах справи та була надана для огляду суду. На дату подачі позову та апеляційної скарги відповідач грошові кошти в сумі 200000 доларів США не повернув, тим самим зберігши їх у себе за рахунок позивача без достатньої правової підстави. Вказує, що незважаючи на те, що договір позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено не було (отже між ними не існувало договірних зобов`язань), грошові кошти позивача у розмірі 200 000 доларів США відповідач безпідставно зберіг у себе, тому вважає, що вони підлягають поверненню на підставі ст. 1212 ЦК України. Зазначає, що відсутність відомостей про дату отримання, певні реквізити сторін не можуть свідчити про відсутність між сторонами у справі зобов`язань. І хоч суд зазначив про те, що розписка повинна посвідчувати факт передачі грошей, однак, дійшовши висновку про відсутність такого факту, суд не звернув уваги на зміст зобов`язання щодо грошей, оскільки словосполучення «виплатити вкладені кошти» у поєднанні із зобов`язанням певної особи щодо їх виплати, свідчать про наявність зобов`язання з повернення отриманих коштів.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на підтвердження наявності у ОСОБА_2 зобов`язання щодо повернення безпідставно збережених коштів позивачем надано копію розписки, складеної ОСОБА_2 30.11.2014, в якій він зобов`язався виплатити вкладені ОСОБА_1 гроші в сумі 200 000 доларів США протягом чотирьох років рівними частками не менше ніж 50 000 доларів США на рік.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позовної заяви не підтверджені належними та допустимими доказами, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Відповідно до частин 1, 2 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження майна за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте /збережене/ майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув /зберігав/, або вартість цього майна.

Предметом позову в цій справі є стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів.

З матеріалів справи вбачається, що 28.11.2017 ОСОБА_1 звертався до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення спірної у цій справі суми в якості заборгованості за договором позики та за результатами розгляду вказаної позовної заяви рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 22.03.2018 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів відмовлено в повному обсязі, яке постановою Харківського апеляційного суду від 17.12.2018 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, заочне рішення Зміївського районного суду Харківської області від 22 березня 2018 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено з інших підстав.

Постановою Верховного Суду від 01.04.2020 касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Крат Юлія Михайлівна залишено без задоволення, постанову Харківського апеляційного суду від 17.12.2018 залишено без змін (а. с. 26-29, 70-77, 166-169).

У постанові суду касаційної інстанції зазначено, що вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що зобов`язання виплатити вкладені гроші не обумовлене попереднім отриманням вказаної суми, а тому не може свідчити про наявність між сторонами боргових зобов`язань.

Крім того, суд касаційної інстанції зазначив, що позивач не позбавлений права звернутись до суду у відповідності з частиною першою статті 1212 ЦК України, якою визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Під час розгляду справи по суті позивачем надано копію розписки /а.с. 25/ про те, що 20.11.2014 року ОСОБА_2 зобов`язався виплатити вкладені грошові кошти ОСОБА_1 у сумі 200 000 доларів США протягом чотирьох років рівними частками не менше ніж 50 000 доларів США на рік.

Із змісту вказаної розписки не вбачається, що ОСОБА_2 отримував грошові кошти від ОСОБА_1 , не зрозуміло, куди саме ОСОБА_1 були вкладені грошові кошти, які зобов`язався повернути ОСОБА_2 .

Представник позивача пояснень щодо цих обставин та правовідносин, що виникли між сторонами надати не зміг.

Отже, зміст розписки не дозволяє дійти висновку, що ОСОБА_2 безпідставно набув грошові кошти за рахунок ОСОБА_1 .

За таких обставин, вірним є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи та ухваленні оскаржуваного рішення були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які, відповідно до ст. 376 ЦПК України, могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.

Заочне рішення Зміївського районного суду Харківської області від 02 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова

Повний текст постанови виготовлено 07 жовтня 2021 року