Справа № 361/5254/21
Провадження № 2/361/3047/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(з а о ч н е)

14.09.21 року Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого - судді Гридасової А.М.,

за участю секретаря судових засідань - Скрипець А.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Броварського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту з майна.

встановив:

У червні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом про зняття арешту з майна.

В обгрунтування заявлених вимог, позивач вказує, що на виконанні Броварського міськрайонного відділу ДВС з 02.10.2015 року по 24.12.2016 рокуперебувало виконавче провадження ВП 48913062 з виконання виконавчого листа № 2/1007/705/2012 від 23.10.2012 року. В рамках даного виконавчого провадження 02.10.2015 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та постанову про зврення стягнення на майно боржника. Як зазначає позивач, 23.12.2015 року винесено постанову про розшук майна боржника, а саме: автотранспортного засобу "Seat Ibiza", 2008 року випуск, д.н.з. НОМЕР_1 . Позивач стверджує, що виконавчі провадження, в межах якого винесено оскаржувану постанову знащено, тому у нього виникла підстава для звернення до суду та просив суд зобов`язати Броварський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального міжрегіонального управління Міністерства юстиції зняти арешт та припинити розшук, належного ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , транспортного засобу марки "Seat Ibiza", 2008 року випуск, д.н.з. НОМЕР_1 , про що винести Броварським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального упправління Міністерства юстиції відповідні постанови.

Ухвалою суду від 13.07.2021 року відкрито провадження у справі. Розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження.

В судове засідання позивач, представник позивача не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Надали суду заяви про розгляд справи у їх відсутності. Позовні вимоги представник позивача просив задовольнити.

Відповідач, який належним чином повідомлений про відкриття провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження за зареєстрованим місцем знаходження та у порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України не скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, тому в силу ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності заперечень відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі заочного рішення та відмововою в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві власності належить автомобіль "Seat Ibiza", 2008 року випуск, д.н.з. НОМЕР_1 .

Згідно наданих позивачем даних, витягу з реєстру виконавчих проваджень, на виконанні перебувало зведене виконавче провадження № 49713583, в рамках якого було винесено постанову про арешт майна боржника від 02.10.2015 року та постанова про розшук майна боржника від 23.12.2015 року.

Згідно з наданого листа виконавчої служби, у провадженні виконавчої служби перебували виконавчі провадження № 48913062 та № 48913661, які закінчені повернення виконавчого листа стягувачу.

Звертаючись до суду, позивач вказав, що в діях виконавця вбачається порушення, так як останнім не скасовано арешт, накладений на майно, що порушує право власності позивача.

Згідно з ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Однак позивачем не доведено, що наявність арешту, накладеного на майно, що належить позивачу на праві власності, перешкоджає йому у визначений законом спосіб реалізувати своє право власності в повному обсязі.

Порушене право щодо накладенного арешту підлягає захисту в судовому порядку, виключно тоді, коли у інший спосіб позивачі позбавлені можливості вирішити питання щодо скасування арешту.

Окрім того, відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй посатнові від 26 листопада 2019 року у справі N 905/386/18, згідно з яким, особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна.

З матеріалів справи вбачається, що до суду звернувся боржник за виконавчим провадження, і його право власності не заперечується жодною із сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обв`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України), так і інші юридичні факти (пункт 4 частини другої статті 11 ЦК України).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

З огляду на приписи статей 32, 52 Закону заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на майно боржника, що полягає в його арешті.

Разом з тим, частиною першою статті 15 ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, поряд із визнанням правочину недійсним, також відновлення становища, яке існувало до порушення, та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, його посадових і службових осіб (стаття 16 ЦК України).

З урахуванням викладеного, суд вважає, що оскільки позивач, в обґрунтування позовних вимог посилався на порушення державним виконавцем процедури виконання рішення, що фактично свідчить про оскарження дій державного виконавця, і не надав доказів того, що порушення призвело до порушення прав, позивача з боку державного виконавця, відсутн підстави для зобов`язання Броварського міськрайонного відділу державної вконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції припинити розшук транспортного засобу, який належить позивачу.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, - застава (заборона відчуження) транспортного засобу, виникла 03.09.2020 року, як приватне обтяження щодо рухомого майна.

Так, згідно наданих матеріалів, зокрема, витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, вбачається, що обтяжувачем майна, щодо якого позивач просить скасувати арешт є ОСОБА_2 за грошовим зобов`язанням.

Таким чином, звертаючись до суду про скасування арешту в межах виконавчого провадження № 48913062 та 48913661, позивач не надає доказів того, що саме обтяження накладене виконавцем порушує його право на вільне розпорядження своїм майном.

Згідно витягу про реєстрацію в державному реєстрі обтяжень рухомого майна, вбачається наявність застави рухомого майна, автотранспортного засобу "Seat Ibiza", 2008 року випуск, д.н.з. НОМЕР_1 , за іншим зобов`язанням, яке виникло на підставі договору про відступлення прав вимоги за кредитним договором 14689344, виданий 29.01.2021 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ОСОБА_2 .

Обтяження, яке має місце станом на момент розгляду справи в суді, жодним чином не стосується арешту, накладеного в межах виконавчих проваджень № 48913062 та 48913661.

Відтак, суд вважає, що позивачем не доведено порушеня його прав з боку державного виконавця, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, зважаючи на встановлені судом обставини, а саме наявність обтяження від 02.02.2021 року та відскутність доказів того, що виконавцем порушено права власності позивачів, суд приходить до висновку про вісутність підстав для скасування арешту та відмови у позові.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 77, 78, 81, 259, 261, 265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Броварського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту з майна - відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

У відповідності до п.п. 15.5 п. 15 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через суд першої інстанції.

Суддя А.М. Гридасова