Справа № 205/4623/21
Провадження № 2/206/1144/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.2021 Самарський районний суд м. Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя Маштак К.С.

за участю:

секретаря судового засідання Різниченко Я.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

І. Стислий виклад позиції позивача та відповідача.

Відповідно до підписаної 25.10.2010 заяви № б/н, відповідач звернувся до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг. Відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці. В подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 23000,00 грн. У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором, відповідач станом на 13.05.2021 має заборгованість у розмірі 30489,36 грн., яка складається з наступного: 22874,18 грн. - заборгованість за кредитом; 7615,18 грн. - заборгованість за відсотками за користуванням кредитом. Вказані суми АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить стягнути з відповідача на свою користь (а.с. 1-2).

Не погоджуючись із позовними вимогами, відповідач подав відзив в якому зазначив, що у заяві позичальника від 25.10.2010 процентна ставка не зазначена. У заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді відсотків за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Матеріали справи не містять підтверджень, що Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та правил надання банківських послуг ПриватБанка, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах розмірах і порядках нарахування. Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Надані позивачем правила надання банківських послуг з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана відповідачем і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Також, відповідач вважає, що Витяг з Тарифів по престижним карткам Visa Умов та правил надання банківських послуг та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанка, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 25.10.2020, шляхом підписання заяви-анкети. Відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати відсотків за користування кредитними коштами, за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Також, відповідач звертає увагу, що позивачем долучено до позовної заяву розрахунок заборгованості за договором б/н від 25.10.2010, який в свою чергу не може вважатися обґрунтованим з тих підстав, що останній не містить обчислення, порядок нарахування сум (множення, додавання, нарахування процентів та інше), а відтак відповідач не може вважати заявлену до стягнення суму обґрунтованою. Отже, відсутність обґрунтованого розрахунку, свідчить про не доведення позивачем розміру грошових вимог пред`явлених до відповідача в частині стягнення відсотків. Щодо стягнення на користь позивача заборгованості в частині 7615,18 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, відповідач просить відмовити в даній частині, оскільки відсутнє обґрунтоване підтвердження прийняття відповідачем цих умов, що є неприпустимим. Пересічний споживач банківських послуг не може бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладені договору з відповідачем позивач дотримав вимоги про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Позивач не довів належними, допустимими, достовірними й достатніми доказами, що відповідач при складанні анкети-заяви ознайомився саме із цими правилами надання банківських послуг. Окрім цього, жоден наданий позивачем документ не містить підтвердження факту надання відповідачу 25.10.2010 кредитних коштів в сумі 22874,18 грн. - заборгованість за кредитом, а в свою чергу анкета-заява № б/н від 25.10.2010 містить лише анкетні дані відповідача.

Представником позивача було подано клопотання про розгляд справи за відсутності позивача. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с. 71).

Від відповідача надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги не визнає та просить відмовити в їх задоволенні (а.с. 92).

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

02.06.2021 представником позивача подано дану позовну заяву з додатками до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська. Разом з позовною заявою подано заяву про розгляд справи за відсутності представника позивача (а.с. 1-71).

01.07.2021 ухвалою суду передано дану цивільну справу за підсудністю до Самарського районного суду м. Дніпропетровська (а.с. 74).

29.07.2021 дана цивільна справа надійшла до Самарського районного суду м. Дніпропетровська, відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи по суті на 31.08.2021 (а.с. 74).

31.08.2021 було відкладено розгляд справи на 30.09.2021 у зв`язку із неявкою усіх сторін по справі (а.с. 82).

09.09.2021 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 86-91).

13.09.2021 на адресу суду від відповідача надійшла заява про розгляд справи без його участі та не визнання позовних вимог (а.с. 92).

30.09.2021 досліджено письмові докази, які містяться в матеріалах справи (а.с. 93).

30.09.2021 складено вступну та резолютивну частини рішення суду (а.с. 94).

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , тобто відповідач, підписав заяву № б/н від 25.10.2010, згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується його підписом у заяві (а.с. 15).

Окрім цього, відповідач ознайомився з умовами кредитування, реальною річною ставкою, орієнтованої загальною вартістю кредиту, порядком повернення кредиту та іншими важливими правовими аспектами, що підтверджується його підписом у паспорті споживчого кредиту (а.с. 16-18).

Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на відповідача, у період з 01.11.2012 по 04.12.2020 кредитний ліміт змінювався, та станом на 06.09.2017 становив 23000 грн. (а.с. 13).

Відповідно до наданої представником позивача виписки за договором б/н станом на 17.05.2021 вбачається, що відповідач ОСОБА_1 постійно користувався кредитними коштами на власний розсуд, суми внесені ним на погашення заборгованості були значно меншими ніж суми його розтрат, внаслідок чого, окрім заборгованості за кредитом, були нараховані відсотки за використання кредитного ліміту (а.с. 53-68).

В той же час, у зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором та урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач станом на 13.05.2021 має заборгованість у розмірі 30489,36 грн., яка складається з наступного: 22874,18 грн. - заборгованість за кредитом; 7615,18 грн. - заборгованість за відсотками за користуванням кредитом. (а.с. 3-12).

IV. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача та відповідачем щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до положень ст.ст. 509, 526, 530 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, у тому числі сплатити гроші, а кредитор має право вимагати від боржника виконання обов`язку. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України умовами кредитного договору є обов`язок кредитодавця надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається в письмовій формі.

За змістом ст. ст. 610, 611, 612, 623, 625 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі і відшкодування збитків та моральної шкоди.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Дослідивши матеріали справи, враховуючи позицію представника позивача та відповідача, суд прийшов до наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України. Згідно цієї статті договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до умов кредитного договору та вимог частини другої статті 1050, частини другої статті 1054 ЦК України, у разі порушення позичальником зобов`язання щодо повернення чергової частини кредиту позивач, як позикодавець, має право вимагати дострокового повернення частини суми кредиту, що залишилася, а також сплати належних процентів.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , тобто відповідач, підписав заяву № б/н від 25.10.2010, згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Посилання відповідача на те, що анкета-заява не містить умови договору про встановлення відповідальності у вигляді відсотків за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру суд вважає необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності, оскільки відповідач підписав паспорт споживчого кредиту, чим погодився з умовами кредитування, реальною річною ставкою, орієнтованої загальною вартістю кредиту, порядком повернення кредиту та іншими важливими правовими аспектами між ним та позивачем.

Крім того, відповідач зазначив, що надані позивачем документи не містять підтвердження факту надання відповідачу 25.10.2010 кредитних коштів, з жодних документів не вбачається що відповідачу було підвищено кредитний ліміт, а також, що відповідач підписуючи заяву, розумів саме ті правила надання банківських послуг, що додано до позову.

Суд критично ставиться до зазначених відповідачем обставин, оскільки свобода договору означає право фізичних або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що підписуючи анкету-заяву та паспорт споживчого кредиту відповідач підтвердив те, що йому зрозумілі умови договору, всі додаткові угоди до нього.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

В свою чергу в матеріалах справи наявні розрахунок заборгованості за договором № б/н від 25.10.2010, деталізована виписка про рух коштів по картковому рахунку, які є належними, допустимими та достовірними доказами, оскільки відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність України», для контролю та впорядкування оброблених даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 34 розділу ІІ «Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України», затвердженого постановою Правління Національного банку України № 75 від 04.07.2018, банк самостійно визначає свою облікову політику, розробляє систему і форми управлінського обліку, внутрішньої звітності і контролю за операціями, визначає права працівників на підписання документів, затверджує правила документообороту і технологію оброблення облікової інформації, додаткову систему рахунків і регістрів аналітичного обліку.

Розрахунок заборгованості, який додавався до позову є належним, котрий підтверджує розмір заборгованості за кредитним договором, адже містить детальний розпис нарахованої заборгованості, дати здійснення платежів відповідачем, кількість днів за які нарахована заборгованість, залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту), дати нарахування складових загальної заборгованості за кредитом.

Заперечуючи розмір кредитної заборгованості, розрахований банком, відповідач не надав до суду докази, які б спростовували як факт надання кредиту у розмірі, визначеним кредитним договором так і розмір боргу, що є процесуальним обов`язком боржника.

В той же час, відповідачем не надано жодного альтернативного розрахунку заборгованості.

Така позиція суду узгоджується з висновком зробленим Верховним Судом у постанові від 14.07.2020 по справі № 367/4970/13-ц.

Таким чином, оскільки у цивільному праві діє презумпція вини, відповідач, не погоджуючись з розрахунками позивача, мав довести належне виконання зобов`язань первинними документами. Однак, жодного доказу стороною відповідача подано не було, тому заперечення ґрунтуються на бажанні незаконного привласнення грошових коштів позивача.

Твердження відповідача про те, що позивач не надав належних доказів на підтвердження розміру заборгованості за кредитним договором є неспроможними, оскільки в матеріалах справи, серед інших письмових доказів, наявний розширений розрахунок заборгованості. Доказів, які б спростовували правильність наданого банком розрахунку заборгованості за кредитним договором, боржником не надано. Розрахунок заборгованості узгоджується зі змістом договору та є належним.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 08.07.2020 по справ № 464/4985/15-ц.

Також, суд зазначає, що відповідно до розрахунку заборгованості та виписки, ОСОБА_1 свої обов`язки на умовах та у строки, визначені договором, не виконав.

Більш того, матеріали справи містять виписку станом на 17.05.2021 за договором укладеним між позивачем та ОСОБА_1 відповідно до якої починаючи з отримання відповідачем встановленого кредитного ліміту та до 28.04.2021 відповідач постійно та активно користувався на свій розсуд та на власні потреби кредитними коштами.

Отже відповідач беззаперечно погодився з умовами та правилами надання йому кредитних коштів та їх повернення. Крім того, відповідно до наявних у виписці відомостей, відповідачу неодноразово підвищувався кредитний ліміт з чим він також погоджувався використовуючи надані банком кошти.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 лише частково здійснював операції з поповнення своєї банківської картки, розмір яких був значно меншим за його поточні витрати по картковому рахунку на власний розсуд, виникла непогашена заборгованість.

Так, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму у розмірі 30489,36 грн., яка складається з наступного: 22874,18 грн. - заборгованість за кредитом; 7615,18 грн. - заборгованість за відсотками за користуванням кредитом.

При цьому, відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частинами 2, 3 статті 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності з частинами 1, 3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За правилами, встановленими статтею 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частинами 1, 5 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

За змістом частини 2 статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, рішення ЄСПЛ в справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, рішення ЄСПЛ у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010).

Враховуючи вищевикладене, а також приймаючи до уваги, що відповідач свої зобов`язання по поверненню грошових коштів та сплати відсотків за користування ними не виконав, у зв`язку з чим у банку виникло право вимагати повернення грошових коштів та стягнення заборгованості у примусовому порядку, з урахуванням викладеного, суд вважає звернення позивача з позовом до відповідача про стягнення грошових коштів та судових витрат цілком обґрунтоване, та таке, що відповідає характеру та змісту цивільно-правових відносин та приходить до обґрунтованого висновку, що позов підлягає задоволенню повністю.

Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню, то у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2270,00 грн., сплачений позивачем при подачі позову до суду.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 15, 16, 509, 526, 530, 549, 550, 610, 611, 612, 623, 1050, 1054-1055 ЦК України, ст.ст. 2, 13, 263, 264, 265, 280-283 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позов АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості -задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК»(01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, , р/р. № НОМЕР_2 ), заборгованість за кредитним договором № б/н від 25.10.2010 станом на 13.05.2021 в розмірі - 30489,36 грн., яка складається з наступного: 22874,18 грн. - заборгованість за кредитом; 7615,18 грн. - заборгованість за відсотками за користуванням кредитом.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 2270,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 05.10.2021

Головуючий суддя: К.С. Маштак