Дата документу 30.09.2021 Справа № 337/2591/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 337/2591/21
Провадження №22-ц/807/2968/21
Головуючий в 1-й інстанції Мурашова Н.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2021 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 07 червня 2021 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 08 червня 2021р.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізький титано-магнієвий комбінат» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021р. позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що з 01.01.2014р. до 31.08.2020р. він перебував у трудових відносинах з ТОВ «Запорізький титано-магнієвий комбінат». У зв`язку з неодноразовими порушеннями відповідачем строків виплати заробітної плати він подав заяву про звільнення за власним бажанням у зв`язку з невиконанням законодавства про працю на підставі ч.3 ст.38 КЗпП. Однак відповідач звільнив його за ст.38 КЗпП, в день звільнення не здійснив з ним повного розрахунку із заробітної плати, не виплатив вихідну допомогу, передбачену ст.44 КЗпП, у зв`язку з чим він звертався до суду. Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 14.12.2020р., яке набрало законної сили 19.04.2021р., його позов було задоволено повністю - змінено формулювання причини звільнення з «за власним бажанням, відповідно до ст.38 КЗпП України» на «за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням законодавства про працю, відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України», стягнуто з ТОВ «ЗТМК» на його користь вихідну допомогу у розмірі 42 559,68грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 40 910,08грн. Середній заробіток було стягнуто за період затримки розрахунку з 01.09.2020р. по 26.11.2020р. Однак до теперішнього часу відповідач не виплатив йому вихідну допомогу, у зв`язку з чим він має право вимагати стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку з 27.11.2020р. по 30.04.2021р. (107 робочих днів), розмір якого за його розрахунком становить 70602,88грн., виходячи із розміру середньоденної заробітної плати 659,84грн. Позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 70602,88грн. та понесені судові витрати в сумі 2497,80грн.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 07 червня 2021 року, позов ОСОБА_1 - задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізький титано-магнієвий комбінат», ЄРДПОУ 38983006, місце знаходження: м.Запоріжжя, вул.Теплична, б.18, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 21 114,88грн., судові витрати по сплаті судового збору в сумі 223,37грн., усього 21338,25грн. (двадцять одна тисяча триста тридцять вісім гривень 25 копійок).

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги стягнувши середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 листопада 2020 року по 07 червня 2021 року у сумі 85779,20 грн..

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що судом необґрунтовано застосовано висновки Великої палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року без урахування конкретних обставин справи, а саме звернення позивача до суду в місячний строк з дня звільнення; вимоги щодо виплати вихідної допомоги були пред`явлені в письмовому вигляді відповідачу до пред`явлення позову до суду; відповідач має можливість виконання обов`язку щодо здійснення всіх виплат позивачу; строк затримки розрахунку при звільненні понад шість місяців і продовжує тривати.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю «Запорізький титано-магнієвий комбінат» зазначає, що вимоги апеляційної скарги є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 14.12.2020р. (справа №2/337/1906/2020, ЄУН 337/4026/20), яке залишено без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 19.04.2021р. і відповідно набрало законної сили 19.04.2021р., було повністю задоволено позов ОСОБА_1 до ТОВ «ЗТМК», а саме, змінено формулювання причини звільнення з «за власним бажанням, відповідно до ст.38 КЗпП України» на «за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням законодавства про працю, відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України», стягнуто з ТОВ «ЗТМК» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 42 559,68грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2020р. по 26.11.2020р. у розмірі 40 910,08грн.

Вказаними судовими рішеннями було встановлено, що між сторонами з 01.01.2014р. до 31.08.2020р. мали місце трудові правовідносини, припинення трудового договору з ОСОБА_1 мало відбутись на підставі ч.3 ст.38 КЗпП (за власним бажанням у зв`язку з невиконанням законодавства про працю та умов колективного договору), а не на підставі ст.38 КЗпП (за власним бажанням), тому він має право на отримання відповідно до ст.44 КЗпП України вихідної допомоги у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку, тобто 42 559,68грн.. Крім того, в порушення ст.116 КЗпП відповідач не здійснив з позивачем повного розрахунку в день звільнення - не виплатив заборгованість із заробітної плати, яка існувала на день звільнення, та вихідну допомогу. Заборгованість із заробітної плати відповідач сплатив позивачу 11.09.2020р. У зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні за період з 01.09.2020р. по 26.11.2020р. відповідач повинен сплатити позивачу на підставі ст.117 КЗпП середній заробіток у розмірі 40 910,08грн., виходячи із середньоденного заробітку в розмірі 659,84грн.

На підставі ч.4 ст.82 ЦПК України вказані обставини не підлягають доказуванню при розгляді даної справи.

В межах розгляду даної справи судом встановлено, що стягнута рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 14.12.2020р., яке набрало законної сили 19.04.2021р., вихідна допомога в розмірі 42 559,68грн. до теперішнього часу відповідачем позивачу не сплачена, що не оспорювалось представником відповідача під час судового розгляду і відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

З даним позовом позивач звернувся до суду 07.05.2021р. (штамп на поштовому конверті) і з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог просив стягнути середній заробіток в сумі 85779,20грн. за час затримки розрахунку з 27.11.2020р. по 07.06.2021р. (130 робочих днів), виходячи із середньоденного заробітку в розмірі 659,84грн.

Задовольняючи вимоги позову частково, суд першої інстанції вказав на наявність законних підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки судом достовірно встановлено, що в день звільнення 31.08.2020р. відповідач не здійснив позивачу виплату вихідної допомоги, передбаченої ст.44 КЗпП, зазначена допомога була стягнута рішенням суду і до теперішнього часу позивачу не сплачена. Між тим, визначаючи розмір такої компенсації, суд з урахуванням принципу розумності, справедливості, пропорційності, зменшив розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України до 21 114,88грн.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Враховуючи певні обставини справи, а саме виникненням між сторонами спору щодо виплати вихідної допомоги, тривалістю вирішення спору в суді, розміру простроченої заборгованості роботодавця, поведінку сторін у спірних правовідносинах, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку з виплати позивачу вихідної допомоги з 85779,20 грн. до 21114,88 грн., що також буде відповідати принципу розумності, справедливості та пропорційності.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а тому не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його зміни не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 07 червня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 30 вересня 2021 року

Головуючий, суддя-доповідач С.В. Кухар

Судді: О.В. Крилова

О.З. Поляков