Справа № 626/2267/20
Провадження № 2/626/71/2021
РІШЕННЯ

Іменем України

07.10.2021 року м. Красноград Красноградський районний суд Харківської області

в складі: головуючого судді Рибальченко І.Г.,

за участі секретаря судового засідання Кузнєцової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся 09.10.2020 року до Красноградського районного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_2 у якому просив: визнати за ним право особистої власності на автомобіль Skoda Fabia 2003 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 .

В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказав, що між ним та відповідачем було укладено шлюб. Рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 16 липня 2020 року шлюб між сторонами було розірвано.

За договором купівлі-продажу від 04 травня 2019 року ОСОБА_3 (продавець) в особі ОСОБА_4 , який діє на підставі доручення продав, а ОСОБА_1 (покупець) придбав автомобіль Skoda Fabia 2003 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 . За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 10000 грн.

Кошти надані в дар батьками позивача - ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , після продажу 04 квітня 2019 року автомібіля DAEWOO Lanos , 2006 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 . Факт дарування позивачу грошових коштів в сумі 10000 грн. на придбання автомобіля підтверджується його розпискою, наданою 10.04.2019 за підписами ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 .

Оскільки автомобіль Skoda Fabia був придбаний у період шлюбу, проте за особисті кошти одного з подружжя, ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право особистої приватної власності на автомобіль Skoda Fabia 2003 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 .

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_6 у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, та просили їх задовольнити.

ОСОБА_2 , представник відповідача ОСОБА_7 у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, оскільки спірний транспортний засіб був придбаний подружжям під час їх перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя.

Допитані як свідки в судовому засіданні ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , пояснили що після продажу автомібіля DAEWOO Lanos, вони як батьки подарували своєму сину ОСОБА_1 в квітні 2019 року гроші в сумі 10000 грн. Це був подарунок йому на день народження, за ці кошти він купив в травні 2019 року автомобіль Skoda Fabia. На підтвердження дарування грошей син надав розписку.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові докази у справі , суд встановив наступні обставини та правовідносини.

Судом встановлено, що 04.08.2007 року позивач зареєстрував шлюб з відповідачем. 04 травня 2019 року між ОСОБА_3 , в особі ОСОБА_4 , який діє на підставі доручення, та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу, за яким позивач набув право власності на Skoda Fabia 2003 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 . 16 липня 2020 року рішенням суду шлюб між сторонами розірвано.

Відповідно доч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 60 Сімейного кодексу Українимайно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 Сімейного кодексу України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18.

Таким чином, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Отже, обов`язок доказування, що майно подружжя було придбано за особисті кошти одного із подружжя, покладається саме на того з подружжя, який заперечує факт придбання майна за спільні кошти.

Як вбачається з матеріалів справи, шлюб між сторонами було зареєстровано 04 серпня 2007 року, а спірний автомобіль придбаний за договором купівлі-продажу 04 травня 2019 року, тобто в період перебування сторін в зареєстрованому шлюбі.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В ході розгляду справи позивач обгрунтовуючи свої позовні вимоги вказував, що спірний транспортний засіб було придбано за його особисті кошти в сумі 10000 грн., які йому подарували батьки, відповідно до наданої ним розписки від 10 квітня 2019 року. В свою чергу мати позивача ОСОБА_5 отримала кошти в сумі 30000 грн. від продажу 04 квітня 2019 року свого автомібіля DAEWOO Lanos , 2006 року випуску, що підтверджується договором купівлі-продажу від 04 квітня 2019 року, укладеного між ОСОБА_5 , ОСОБА_8 .

За вимогами ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно із ч.ч.1, 4 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, правочин має вчинятись у формі встановленій законом.

Відповідно до ч.1 ст. 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч.1ст. 718 Цивільного кодексу України ).

Відповідно до ч. 5 ст. 719 Цивільного кодексу України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

За нормами ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

З врахуванням вказаних норм права та обставин справи, суд не приймає до уваги як достовірний доказ у даній справі, надану позивачем розписку від 10 квітня 2019 року, за якою він отримав в дар грошові кошти в сумі 10000 грн, оскільки предметом цього договору є грошові кошти в сумі 10000 грн., а тому такий договір на підставі норм ч. 5 ст. 719 ЦК України мав бути укладений у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Однак, в матеріалах справи відсутній договір дарування укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений, надана розписка не відповідає вимогам цивільного законодавства, а саме ст.717 ЦК України, формі укладення договору дарування та нормам ч. 4 ст. 203, ч. 1 ст.215 ЦК України.

За таких обставин вказаний правочин не може бути взятий до уваги як достовірний доказ по справі.

Покази свідків, які зазначили в суді про те, що вони подарували позивачу гроші в сумі 10000 грн. на день народження для придбання автомобіля не можуть бути взяті до уваги судом, оскільки вони не є допустимими доказами на підтвердження цих обставин.

При цьому, суд звертає увагу на те, що вартість автомобіля Skoda Fabia 2003 року випуску, згідно звіту про оцінку майна станом на 02.09.2020 складає 105700 грн. Тоді як згідно пояснень в судовому засіданні автомобіль було придбано ОСОБА_1 04.05.2019 за домовленістю сторін за 10000 грн., що є значно менше ринкової вартості транспортного засобу.

Таким чином, судом встановлено, що спірний транспортний засіб набутий сторонами за час шлюбу, презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу ОСОБА_1 не спростована, він не довів, що придбав автомобіль, за власні кошти, а тому спірний автомобіль Skoda Fabia 2003 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а частиною 6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Доказів набуття транспортного засобу за власні кошти, позивачем не надано. На підставі викладеного, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнатння за ним право особистої власності на автомобіль Skoda Fabia 2003 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 слід відмовити.

Керуючись ст. ст.12,13,19, 76, 81, 141, 206, 258, 259, 263,264,265,268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя