Головуючий суддя в суді І інстанції
Єдиний унікальний № 374/117/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2021 року Ржищівський міський суд Київської області в складі :

головуючого - судді Потапенка А.В.,

за участі:

секретарів: Маламан Я.О., Проценко Ю.В.,

прокурора - Курінного С.О.,

представника відповідача Ржищівської міської ради Київської області - (не з`явився),

відповідача - Журила І.В.,

представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Кагарлицької місцевої прокуратури (Обухівської окружної прокуратури) в інтересах держави в особі Територіальної громади м. Ржищів до Ржищівської міської ради Київської області, ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення Ржищівської міської ради від 11 червня 2010 року № 2711-61-05, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2020 року Кагарлицька місцева прокуратура звернулась до Ржищівського міського суду Київської області в інтересах держави в особі Територіальної громади м. Ржищів (в порядку ст. 56 ЦПК України) із вказаним вище позовом, який підтримала під час судового розгляду.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

У обґрунтування позову прокуратура указувала на те, що за результатами аналізу додержання вимог земельного та водного законодавства на території м.Ржищів виявлені порушення при розпорядженні землями водного фонду. Рішенням Ржищівської міської ради від 11.06.2010 № 2711-61-05 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж та передачі у власність земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва гр. ОСОБА_1 » затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання державного акта на право власності на земельну ділянку та передано у власність громадянину України ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 0,05 га для індивідуального дачного будівництва за адресою АДРЕСА_1 (далі Рішення Ржищівської міської ради від 11.06.2010). На підставі вищевказаного рішення Ржищівської міської ради ОСОБА_1 видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,05 га з кадастровим номером :69:029:0198 серії ЯЛ №422327.

Аналізуючи додержання вимог земельного законодавства, прокуратурою установлено, що зазначене рішення Ржищівської міської ради є незаконним та повинне бути визнане судом недійсним з тих підстав, що воно прийняте з порушенням ст. 14 Конституції України, ст. 12 ЗК України.

Відповідно до інформації Центральної геофізичної обсерваторії імені Б.Срезневського від 11.02.2020 за № 02-08/403 встановлено, що водний об`єкт, розташований поряд із земельною ділянкою з кадастровим номером :69:029:0198, - це природний водний об`єкт - річка Дніпро, Канівське водосховище. Річка Дніпро має загальну площу водозбору 504000 км 2, довжину 2201 км.

Відповідно до ст. 79 ВК України, річка Дніпро з його водосховищами належить до великих річок. Згідно зі ст. 88 ВК України, навколо великих річок і водосховищ на них встановлюється прибережна захисна смуга шириною 100 м.

Аналізуючи схеми місця розташування та кадастрового плану спірної земельної ділянки, виготовлених сертифікованим інженером-землевпорядником ОСОБА_3 прокуратурою встановлено, що вказана земельна ділянка накладається на землі водного фонду, а саме: на 100 метрову прибережну захисну смугу річки Дніпро. Вказане також підтверджується інформацією Басейнового управління водних ресурсів середнього Дніпра, згідно якої земельна ділянка з кадастровим номером :69:029:0198 знаходиться на відстані приблизно 70 метрів від урізу води Канівського водосховища річки Дніпро. Позивачем встановлено, що вказана земельна ділянка передана у приватну власність за рахунок земель водного фонду, що є порушенням вимог чинного законодавства, а саме: ст. ст. 4, 5, 6 ВК України, ст. 58 ЗК України.

Зі змісту указаних положень законодавства вбачається, що віднесення земельних ділянок, зайнятих водними об`єктами, до земель водного фонду підтверджується самим фактом перебування їх під водним об`єктом. Крім того, до складу земель водного фонду України віднесено землі прибережної захисної смуги, на яких хоча і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють його функціонуванню.

Прокуратура указувала, що аналіз норм земельного законодавства свідчить про те, що фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону, а проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є лише документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі й межах, встановлених законодавством. Водночас відсутність цього проекту та не визначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватися як відсутність самої прибережної захисної смуги та можливість до її встановлення передавати у приватну власність ділянки, що підпадає під нормативно визначену 100-метрову зону від урізу води. Отже, при наданні у власність чи користування земельних ділянок навколо водних об`єктів необхідно ураховувати положення щодо меж водоохоронних зон та прибережних захисних смуг, шляхом урахування при розгляді матеріалів про надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення меж, з урахуванням конкретної ситуації. Спірна земельна ділянка відноситься до земель водного фонду водного об`єкту загальнодержавного значення.

Посилаючись на ст.ст.59, 83 ЗК України, позивач вказував, що законодавством встановлено вичерпний перелік видів функціонального використання земель водного фонду, для яких їх можуть передавати в користування громадян органи місцевого самоврядування та органи виконавчої влади. Зокрема, землі водного фонду можуть передаватись в користування лише для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих потреб, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт. Чинним законодавством взагалі не передбачено передачі у приватну власність земель водного фонду для індивідуального дачного будівництва.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 372/2180/15-ц та постанову Верховного Суду від 22.04.2015 у справі № 6-52цс15.

Посилаючись на ч.3 ст. 83, ч.1 ст. 122 ЗК України, позивач вказував, що як на момент відведення у приватну власність громадянина спірної земельної ділянки водного фонду, так і на даний час, розпорядником даної категорії земель є Ржищівська міська рада. Водночас вказаний орган місцевого самоврядування не мав права передавати у приватну власність зазначену земельну ділянки, яка належать до земель водного фонду для індивідуального дачного будівництва. Проте, Ржищівська міська рада всупереч вимогам ст. 83 ЗК України незаконно розпорядилася землями водного фонду.

Також, позивач указував на те, що порушений порядок передачі земельної ділянки в користування, передбачений ст. 118 ЗК України, ст. 50 Закону України «Про землеустрій». Рішення Ржищівської міської ради від 11.06.2010 прийнято всупереч вимог ст.ст. 59, 60, 83, 118, 149, 186 ЗК України, ст.ст. 88, 89 ВК України.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права, а згідно з ч.1 ст. 126 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Зважаючи на те, що державний акт на спірну земельну ділянку був зареєстрований, відновити становище, яке існувало до порушення можливо лише шляхом визнання недійсним оспорюваного державного акту.

Отже, вказана земельна ділянка незаконно передана у власність ОСОБА_1 за рахунок земель водного фонду на підставі рішення Ржищівської міської ради від 11.06.2010, яке прийнято з перевищенням наданих законом повноважень та у спосіб, прямо заборонений Законом, у зв`язку з чим підлягає визнанню недійсним на підставі ст. ст. 16, 21, 393 ЦК України та ст. ст. 21, 152, 155 ЗК України.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 11.02.2015 у справі № 6-1цс15; від 16.04.2014 у справі № 6-146цс13 та від 16.12.2015 у справі № 6-251цс15.

Право відповідача на спірну земельну ділянку виникло на підставі рішення та незаконного державного акту на право власності на земельну ділянку, що вказує на те, що спірна земельна ділянка вибула з комунальної власності протиправно поза волею власника (користувача). Посилаючись на Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні", позивач вказував, що територіальна громада м. Ржищів як власник спірного майна делегувала Ржищівській міській раді повноваження щодо здійснення права власності від її імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. Тобто воля територіальної громади як власника може виражатися лише в таких діях органу, які відповідають вимогам законодавства та інтересам держави. Прийняття Ржищівською міською радою Київської області рішення щодо розпорядження землею не у спосіб, передбачений законом, не може оцінюватися як вираження волі територіальної громади, у зв`язку з чим прокурором подано вказаний позов в інтересах територіальної громади м.Ржищів.

Такі ж правові висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 05.10.2016 у справі № 916/2129/15, від 23.11.2016 у справі №916/2144/15, від 25.01.2017 у справі № 916/2131/15, від 15.03.2017 у справі № 916/2130/15.

За таких обставин у даному позові від імені держави в якості позивача визначено територіальну громаду м.Ржищів, поза волею якої спірна земельна ділянка вибула з її власності, що суперечить принципам регулювання земельних відносин в Україні, які закріплені в ст. 14 Конституції України та ст, 5 ЗК України.

Враховуючи, що чинним законодавством визначено орган, уповноважений державою здійснювати функції контролю за використанням та охороною земель всіх категорій та форм власності, проте у вказаного державного органу відсутні повноваження щодо звернення до суду з позовом про визнання незаконними (недійсними) рішень органів державної влади та місцевого самоврядування щодо розпорядження землею, прокурор у відповідності до вимог ч. 4 cт. 23 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 56 ЦПК України пред`являє вказаний позов в інтересах територіальної громади м. Ржищів.

Крім того, позовна заява про витребування земель водного фонду із приватної власності у комунальну власність, безумовно становить суспільний інтерес і її подача не суперечить практиці ЄСПЛ застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі ст. 1 П № 1 ЄКПЛ).

Встановлено, що земля, віднесена рішенням Ржищівської міської ради до категорії земель із цільовим призначенням для індивідуального дачного будівництва, належала до земель водного фонду, а тому фактично відбулась незаконна зміна цільового призначення землі, яку було безоплатно приватизовано громадянином, що призвело до протиправного одержання вказаної земельної ділянки у власність.

Крім того, позивач вказував, що законно набути право приватної власності на спірну земельну ділянку водного фонду із земель комунальної власності не могла жодна фізична особа, в тому числі й відповідач. Натомість останній набув таке право власності у спосіб, який за формальними ознаками має вигляд законного: юридичне оформлення права власності відповідача на землю стало можливим у результаті прийняття органом місцевого самоврядування відповідного рішення.

Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц встановлено, що в силу об`єктивних, видимих природних властивостей земельних ділянок водного фонду, розташованих поблизу урізу води, відповідачі не могли не знати про фактичне місцезнаходження цієї ділянки. Проявивши розумну обачність, ознайомившись зі змістом земельного та водоохоронного законодавства і за необхідності отримавши правову допомогу перед набуттям у власність цієї ділянки, могли і повинні були знати про те, що зазначена ділянка належить до земель водного фонду. Вказані громадяни в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих, характерних для земель водного фонду (ст. ст. 1, 3, 4 ВК України) природних ознак, (наявності річки Дніпро, її берегових ліній, прибережно-захисних смуг) спірних земельних ділянок знали або, проявивши розумну обачність, могли знати про те, що землі водного фонду вибули з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить їх добросовісність під час набуття земельних ділянок у власність під обґрунтований сумнів.

На думку позивача, позовні вимоги по суті не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у ст. 1 П. №1 ЄКПЛ.

Щодо позовної давності позивач посилався на ч.1 ст. 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Про порушення вимог земельного законодавства, наведених у позовній заяві, прокуратурі стало відомо у лютому 2020 року за результатами опрацювання інформації Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 03.02.2020 за 18-10-0.410-1671/2-20. Вказана інформація стала підставою для звернення Виконавчого комітету Ржищівської міської ради до Кагарлицької місцевої прокуратури для подальшого внесення відповідних відомостей до ЄРДР (кримінальне провадження № 0000010 від 07.02.2020).

У позовній заяві позивач просив визнати поважними причини пропуску прокурором строку позовної давності для звернення до суду та поновити його, захистивши право. Визнати недійсним рішення Ржищівської міської ради від 11.06.2010. Визнати недійсним державний акт серії ЯЛ №422327 на право власності на земельну ділянку, площею 0,05 га з кадастровим номером :69:029:0198, яка розташована по АДРЕСА_1 . Стягнути з відповідачів на користь прокуратури Київської області судовий збір.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

07.05.2021 року до суду надійшов відзив на позов відповідача - Ржищівської міської ради, у якому остання визнала заявлені позовні вимоги та не заперечує проти задоволення позову (а.с.212-214 т.1).

14.05.2021 року до суду надійшов відзив на позов відповідача ОСОБА_1 , у якому позовні вимоги не визнав та вказував, що прокурором не доведено та не обґрунтовано наявність підстав для представництва інтересів територіальної громади м. Ржищів в суді. Крім того, позивач не довів належним чином, що спірна земельна ділянка належала до земель водного фонду, а не до земель запасу Ржищівської міської ради. Позивач також не довів у чому саме полягає незаконність прийнятого спірного рішення, виготовленої і погодженої всіма відповідними службами та ліцензованими організаціями на його підставі технічної документації та виданого державного акта на право власності на земельну ділянку. Відповідач вважає, що він добросовісно набув право власності на спірну земельну ділянку, та вказував, що прокурором не доведено у чому полягає протиправність його дій як співвідповідача у справі. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Крім того, відповідачем ОСОБА_1 14.05.2021 року була подана заява про застосування строків позовної давності, у якій він, посилаючись на ст. 257, 261 ЦПК України, вказував, що спірне рішення Ржищівської міської ради, на підставі якого був виготовлений державний акт на право власності на земельну ділянку, було прийняте 11.06.2010, а позивач звернувся з позовом щодо їх оскарження лише 15.05.2020 з пропуском встановленого законом трирічного строку позовної давності. Таким чином, можна стверджувати, що безпідставне ігнорування прокурором порушення прав держави не дозволяє визнавати причини пропуску строків позовної давності поважними.

07 червня 2021 року від Обухівської окружної прокуратури надійшла відповідь на відзив, у якій позивач вказував, що необґрунтованими та безпідставними є доводи відповідача стосовно не підтвердження прокурором підстав для представництва інтересів держави в суді, посилаючись на ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", рішення Конституційного Суду України № 3-рп/99 від 08.04.1999. Вказував, що у даному позові від імені держави в якості позивача визначено територіальну громаду м. Ржищів, поза волею якої спірна земельна ділянка вибула з її власності, що суперечить принципам регулювання земельних відносин в Україні, які закріплені в ст. 14 Конституції України та ст. 5 ЗК України. Зважаючи на те, що спірна земля до моменту передачі її у власність відповідачу, відносилась до земель водного фонду, тому Ржищівська міська рада не мала права нею розпоряджатись. Крім того, звертав увагу на той факт, що відсутність підстав для представництва під час звернення прокурора до суду в інтересах держави вже була предметом оскарження у даній справі за наслідками повернення позовної заяви прокурору, у зв`язку із чим Верховним Судом у постанові від 03.03.2021 зроблено висновок про те, що прокурор правомірно звернувся до суду в інтересах держави в особі Територіальної громади м. Ржищів.

У відзиві відповідач ОСОБА_1 наголошував, що рішення Ржищівської міської ради від 11.06.2010 прийнято всупереч вимог ст.ст.59, 60, 83, 118, 149, 186 ЗК України, ст.ст. 88, 89 ВК України. Заперечення відповідача ОСОБА_1 , що вказані у відзиві на позов є безпідставними. Позовні вимоги просили задовольнити.

У судовому засіданні прокурор Обухівської окружної прокуратури Курінний С.О. підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі. Вказував, що спірна земельна ділянка знаходиться на відстані менш ніж 100 метрів від урізу води, що підтверджено інформацією Центральної геофізичної обсерваторії ім. Б.Срезневського та інформацією Басейнового управління водних ресурсів середнього Дніпра. Отже ця земельна ділянка належить до земель водного фонду, тому Ржищівська міська рада не мала права нею розпоряджатись, однак передала земельну ділянку у власність ОСОБА_1 , порушивши земельне законодавство. Висновки щодо відстані зроблені сертифікованим інженером-землевпорядником ОСОБА_3 .На даний час спірна ділянка використовується не за призначенням, а для паркування автомобілів. Також вказував, що відсутність проекту землеустрою не свідчить про відсутність водоохоронної зони.

Представник відповідача - Ржищівської міської ради Київської області у судове засідання не з`явився, подавши клопотання про розгляд справи без участі представника Ржищівської міської ради, позовні вимоги визнали (а.с.227 т.1, а.с. 81 т.2).

Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказував, що уріз річки Дніпро (Канівське водосховище) не є сталим, вода може підніматись та змінюватись прибережна захисна смуга в залежності від рельєфу.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки вони безпідставні. Підтримував позицію, заявлену у відзиві на позов. Вказував, що спірна земельна ділянка не визначена фактичними межами, проект відведення відсутній, прибережна захисна смуга не встановлювалась, тому це припущення, що земельна ділянка належить до водоохоронної зони, крім того, висновок щодо відстані земельної ділянки від урізу води повинен бути підтверджений земельно-технічною експертизою. Також вказував, що висновки позивача про те, що земельна ділянка належить до водного фонду безпідставні, відстань 100 метрова може змінюватись в залежності від рельєфу та від пори року, повноводності річки тощо. Крім того, зазначав, що спірна земельна ділянка не належить до земель рекреаційного призначення, земельна ділянка знаходиться вздовж річки Дніпро, а не оточена землями водного фонду. Вказував, що позивачами пропущено строк позовної давності, близько десяти років з приводу даної земельної ділянки не проводились перевірки прокуратурою, поважності пропуску строку позовної давності прокурором не доведено, отже необхідно застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Просив суд врахувати, що має бути представник Ржищівської міської ради, а не виконавчого комітету міської ради.

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні показав, що до жовтня 2010 року на посаді міського голови м. Ржищів працював ОСОБА_5 . У 2010 році були перевірки прокуратури у сфері дотримання міською радою земельного законодавства, всі рішення надсилались до прокуратури.

Судом встановлено наступні обставини.

06.09.2010 була виготовлена технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки та передачі у власність ОСОБА_1 , для індивідуального дачного будівництва по АДРЕСА_1 . Технічна документація розроблена ТОВ "Ордината" на підставі рішення Ржищівської міської ради № 2480-58-05 від 26.03.2010 (а.с.154-179). Технічна документація містить: вихідну земельно-кадастрову інформацію, пояснювальну записку, заяву замовника від 27.04.2020; рішення Ржищівської міської ради Київської області №2711-61-05 від 11.06.2010 "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж та передачі у власність земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва гр. ОСОБА_1 ; рішення Ржищівської міської ради Київської області № 2480-58-05 від 26.03.2010 "Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки"; витяг з додатку 1 до рішення Ржищівської міської ради № 2480-58-05 від 26.03.2010; технічне завдання на виконання робіт від 27.04.2010; довідку відділу земельних ресурсів у м. Ржищів Київської області № 100328/02-19 від 21.05.2010; висновок про наявні обмеження на використання земельної ділянки від 21.05.2010, наданий відділом земельних ресурсів у м. Ржищів Київської області; висновок про погодження технічної документації та про встановлені обмеження (обтяження) на використання земельної ділянки № 04-290 від 17.05.2010, виданого відділом містобудування, архітектури "ЖКГ та роботи з ОСББ" Ржищівської міської ради; схему розміщення земельної ділянки; кадастровий план; каталог координат; акт встановлення та погодження межі земельної ділянки; копію паспорта та ідентифікаційного коду власника, ліцензію виконавців робіт; договір оренди земельної ділянки від 18.07.2007.

Згідно з державним актом, серії ЯЛ №422327 встановлено, що ОСОБА_1 на підставі рішення Ржищівської міської ради від 11.06.2010 є власником земельної ділянки площею 0,05 га в АДРЕСА_1 , цільове призначення - для індивідуального будівництва (а.с.180 т.1).

Відповідно до листа Центральної геофізичної обсерваторії імені Бориса Срезневського №02-08/403 від 11.02.2020 (а.с.181 т.1), водний об`єкт, розташований поряд із земельною ділянкою з кадастровим номером :69:029:0198, - це природний водний об`єкт - річка Дніпро, Канівське водосховище. Річка Дніпро має загальну площу водозбору 504000 км 2, довжину 2201 км. Відповідно до ст. 79 Водного кодексу України, річка Дніпро з його водосховищами належить до великих річок. Згідно зі ст. 88 Водного кодексу України, навколо великих річок і водосховищ на них встановлюється прибережна захисна смуга шириною 100 м.

Як встановлено зі схеми місця розташування земельної ділянки по АДРЕСА_2 , та кадастрового плану земельної ділянки ОСОБА_1 , та відомості вирахування площі земельної ділянки, виготовлених сертифікованим інженером-землевпорядником ОСОБА_3 встановлено, що найбільша відстань від водного дзеркала до земельної ділянки складає 58,5 м, найменша відстань складає - 57,78 м. від р. Дніпро до земельної ділянки ОСОБА_1 (а.с.182, 183, 184 т.1). Інженер-землевпорядник ОСОБА_3 має відповідні свідоцтва про підвищення кваліфікації (а.с.185 т.1).

Згідно з інформацією Басейнового управління водних ресурсів середнього Дніпра № 01-12/112 від 17.02.2020 встановлено, що згідно публічної кадастрової карти України земельна ділянка з кадастровим номером :69:029:0198 знаходиться на відстані приблизно 70 метрів від урізу води Канівського водосховища річки Дніпро. Відповідно до ст. 60 ЗК України та ст. 88 ВК України нормативно прибережна захисна смуга повинна становити 100 метрів від урізу води Канівського водосховища (р.Дніпро) (а.с.186 т.1).

07.02.2020 виконавчий комітет Ржищівської міської ради Київської області звернувся до Кагарлицької місцевої прокуратури із заявою (повідомленням) про кримінальне правопорушення за ст. 239-1, ст. 367 КК України (а.с.187-191 т.1). За заявою порушено кримінальне провадження № 0000010 від 07.02.2020 (а.с.196 т.1)

22.01.2020 листом № 02-14/23 Виконавчий комітет Ржищівської міської ради Київської області звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Київській області з метою виявлення та усунення порушень земельного законодавства просили провести перевірку законності використання земельної ділянки з кадастровим номером :69:029:0198, площею 0,05 га, яка передана у власність ОСОБА_1 , та вжиття відповідних заходів для припинення правопорушення (а.с.192-193 т.1).

Відповідно до відповіді ГУ Держгеокадастру від 03.02.2020 (а.с.194-195 т.1) встановлено, що рішення Ржищівської міської ради від 11.06.2010 прийнято з порушенням ст. 61 ЗК України.

Відповідно до інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 01.04.2020 ОСОБА_1 є власником земельної ділянки в АДРЕСА_2 , площею 0,05 га, цільове призначення - 07.03 для індивідуального дачного будівництва, кадастровий номер :69:029:0198 (а.с.197 т.1).

06.04.2020 Кагарлицька місцева прокуратура звернулась до Ржищівської міської ради з вимогою вжиття заходів щодо скасування рішення Ржищівської міської ради від 11.06.2010. У відповідь на цей лист виконавчий комітет Ржищівської міської ради листом № 02-09/645 від 16.04.2020 повідомив про те, що кошти на сплату судових зборів не передбачено, тому просили допомогти у вирішенні питання скасування права власності на земельну ділянку в АДРЕСА_2 , наданої для індивідуального дачного будівництва ОСОБА_1 , в судовому порядку (а.с.198 т.1).

Відповідно до проекту відведення земельної ділянки на умовах довгострокової оренди строком на 49 років для будівництва дачного будинку гр. ОСОБА_1 (а.с.85-121 т.2) встановлено, що Ржищівським міським відділом "Центр ДЗК при ДКУ по земельних ресурсах" у 2004 році було виготовлено проект відведення земельної ділянки для будівництва, обслуговування дачного будинку ОСОБА_1 в адміністративних межах Ржищівської міської ради Київської області, кадастровий номер :69:029:0198, площею 0,05 га. Проект містить документи: пояснювальну записку; рішення Ржищівської міської ради Київської області № 320-15-24 від 28.11.2003 "Про попереднє погодження місця розташування земельної ділянки для дачного будівництва по АДРЕСА_2 гр. ОСОБА_1 ; умови відведення земельної ділянки № 04-08-03 від 19.01.2004; технічне завдання №8 від 15.01.2004; викопіювання з чергового кадастрового плану; викопіювання зі схеми розташування кадастрових зон та кадастрових кварталів в м. Ржищів; погодження проекту відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_1 ; висновок про погодження проекту відведення №04-10-12 від 19.01.2004 Ржищівського міського відділу земельних ресурсів; висновок про погодження проекту відведення земельної ділянки № 4-654 від 26.10.2004 відділу містобудування та архітектури; висновок про погодження проекту відведення земельної ділянки №2167 від 26.10.2004 Кагарлицької районної санепідемстанції; погодження проекту відведення земельної ділянки від 25.02.2005 № 06-13/941 Державного управління екології та природних ресурсів в Київській області; погодження та висновок щодо погодження проекту відведення від 26.09.2003 обласного центру з охорони пам`яток історії, археології та мистецтва; акт науково-археологічного обстеження земельної ділянки від 26.09.2003; висновок №04-08-02 від 19.01.2004 про наявні обмеження на використання земельної ділянки, що відводиться ОСОБА_1 для дачного будівництва, Ржищівського міського відділу земельних ресурсів; висновок № 4-650 від 25.10.2004 про наявні обмеження на використання земельної ділянки відділу містобудування та архітектури; кадастровий план; акт про погодження та встановлення в натурі (на місцевості) зовнішньої межі земельної ділянки ОСОБА_1 ;довідку № 04-10-13 від 19.01.2004; акт перевірки та прийомки виконаних робіт по складанню проекту відведення в довгострокову оренду земельної ділянки ОСОБА_1 ; рішення Ржищівської міської ради № 463-20-05 від 15.06.2007 "Про передачу в оренду земельної ділянки ОСОБА_1 "; матеріали попереднього погодження місця розташування земельної ділянки для дачного будівництва в АДРЕСА_2 (а.с.109 - 119 т.2); договір № 456 від 22.10.2004 на створення (передачу) технічної документації; висновок державної землевпорядної експертизи від 23.03.2005 року №8а-14.

У судовому засіданні відповідно до клопотання відповідача ОСОБА_1 було досліджено цивільну справу № 2-133/11 за позовом Кагарлицького міжрайонного прокурора в інтересах ДП "Ржищівський лісгосп" до Ржищівської міської ради, третя особа на стороні відповідача - ОСОБА_6 про скасування рішення сесії міської ради. Як встановлено з позовної заяви, Кагарлицькою міжрайонною прокуратурою проведено перевірку та встановлено, що рішенням від 30.10.2009 було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки особі та передано вказану ділянку у власність цій особі з порушенням закону. Рішенням Ржищівського міського суду Київської області від 14.12.2011 року позовні вимоги Кагарлицького міжрайонного прокурора Київської області задоволено у повному обсязі.

Норми права, застосовані судом.

Згідно зі статтями 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Статтею 2 Закону України "Про охорону земель" визначено, що об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.

Відповідно до статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Згідно зі статями 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі: землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду; віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення є підставою для визнання відповідно до статті 21 ЗК України недійсним рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.

За змістом ст. 4 ВК України, до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами.

Відповідно до п.п. а, б ч.1 ст. 58 ЗК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: а) морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; б) прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами.

Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Статтею 59 ЗК України передбачено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлено можливість їх використання для визначених цілей на умовах оренди.

Згідно з пунктом д) частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду взагалі не можуть передаватися у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 59 ЗК України громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми. Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту. Землі водного фонду можуть бути віднесені до земель морського і річкового транспорту в порядку, встановленому законом.

Аналізуючи вказані норми права встановлено, що прибережні захисні смуги вздовж річок, водосховищ та інших водойм не можуть передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Згідно зі статтею 60 ЗК України та статтею 88 ВК України уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК України та статтями 1, 88-90 ВК України.

За змістом статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 гектарів - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Якщо крутизна схилів перевищує три градуси, мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється.

Відповідно до статті 61 ЗК України, статті 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів; для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо.

Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища від 05 листопада 2004 року № 434 ( був чинний на час виникнення спірних правовідносин), у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження, шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486 (далі - Порядок № 486), з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час встановлення водоохоронної зони. Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, в тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються статтями 50, 54 Закону України «Про землеустрій».

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Оцінка суду аргументів сторін, доказів.

Судом встановлено, що рішенням Ржищівської міської ради від 11.06.2010 передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку, загальною площею 0,05 га, розташовану в АДРЕСА_2 (а.с.159 т.1). На підставі даного рішення було виготовлено державний акт, серії ЯЛ №422327, кадастровий номер земельної ділянки: :69:029:0198 (а.с.180 т.1).

Вказана земельна ділянка належить до прибережної захисної смуги Канівського водосховища (річка Дніпро) та розташована на відстані менше 100 метрів, близько 58-70 метрів від урізу води, відтак входить до прибережної захисної смуги, тому рішення міської ради про передачу її у приватні власність за цільовим призначенням - для дачного будівництва, суперечить нормам ЗК України та ВК України.

Слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц висловила правовий висновок про те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам Земельного кодексу України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу.

Доводи відповідача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 про те, що є припущенням віднесення земельної ділянки ОСОБА_1 до земель водного фонду (прибережної захисної смуги), оскільки не виділено в натурі земельну ділянку, проект землеустрою не виготовлявся суд оцінює критично та спростовує наступними висновками.

Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (стаття 60 ЗК України, стаття 88 ВК України). Відтак відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Результат системного аналізу наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку № 486. Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу.

Отже, відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не означає відсутність самої прибережної захисної смуги (див. висновки ВП Верховного Суду, викладені у постанові від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19), висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 21.05.2014 у справі № 6-16цс14 і від 24.12.2014 у справі № 6-206цс14, а також висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 30.05.2018 у справі № 469/1393/16-ц, від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц (пункт 44), від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 63.2), від 7.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц (пункт 41)).

Враховуючи наведене, суд відхиляє доводи відповідача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 в частині недоведеності того, що спірна земельна ділянка відноситься до земель прибережної захисної смуги, тобто до земель водного фонду.

Отже, позивачем доведено належними та допустимими доказами (а.с.181-186 т.1), що спірна земельна ділянка належить до прибережної захисної смуги Канівського водосховища (річка Дніпро) та розташована на відстані менше 100 метрів, близько 58-70 метрів від урізу води, тому суд дійшов обґрунтованого висновку, що передання її у приватну власність за цільовим призначенням для дачного будівництва, суперечило нормам ЗК України та ВК України, що є підставою для визнання недійсним рішення Ржищівської міської ради від 11.06.2010.

Крім того, необхідно зазначити, що сторонами не заявлялись клопотання про проведення експертизи (ст. 103 ЦПК України), а також до матеріалів справи не долучені висновки експерта, виконані на замовлення сторін (ст. 106 ЦПК України). Отже, суд при встановлені обставин справи та ухваленні рішення виходив з наявних матеріалів справи.

Доводи представника відповідача ОСОБА_2 із посиланням на матеріали технічної документації щодо відведення земельної ділянки на умовах довгострокової оренди строком на 49 років для будівництва дачного будинку ОСОБА_1 (а.с. 85-121 т.2) не впливають на оцінку обставин цієї справи, оскільки позивачем у даній справі оспорюється передача земельної ділянки саме у приватну власність, а не на умовах оренди.

Суд відхиляє доводи представника відповідача ОСОБА_2 про те, що прокурор звернувся із позовом в інтересах громади, хоча до прокуратури звертався виконавчий комітет Ржищівської міської ради та вважає ці доводи безпідставними. Так, постановою Верховного Суду від 03.03.2021 у даній справі (№374/117/20) було встановлено, що Кагарлицька місцева прокуратура звернулась до суду з позовом після звернення до неї саме Ржищівської міської ради Київської області. Згідно висновків, викладених у постанові прокурора Кагарлицької місцевої прокуратури у даній справі визначено належним позивачем (а.с.103-106 т.1).

Відповідно до ч.1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є його невідповідність вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

За змістом ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до підп. г) ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно з частиною першою статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Отже, розглядаючи справу у межах заявлених прокуратурою позовних вимог та виходячи з диспозитивності цивільного судочинства, суд дійшов висновків щодо задоволення позовної вимоги про визнання недійсним рішення Ржищівської міської ради від 11.06.2010 як належного та ефективного способу захисту правомірного інтересу власника, оскільки усуває стан юридичної невизначеності щодо цільового призначення земельної ділянки.

До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.09.2020 в справі № 469/1044/17, у п. 82 якої зауважила, що з огляду на цільове призначення спірної земельної ділянки як ділянки водного фонду, що не могла передаватися у приватну власність з іншою метою, ніж визначена у ч. 2 ст. 59 ЗК України, суди попередніх інстанцій правильно виснували про те, що і передання цієї ділянки у приватну власність нібито із земель сільськогосподарського призначення, і подальша зміна її цільового призначення на землі громадської забудови є протиправними. Вимоги прокурора про визнання рішень № 10 і № 31 незаконними та скасування у частині є ефективним способом захисту правомірного інтересу власника. Задоволення судами цих вимог є ефективним способом захисту такого права, оскільки усуває стан юридичної невизначеності щодо цільового призначення земельної ділянки.

Щодо строків позовної давності до вимог про визнання недійсним рішення Ржищівської міської ради.

Рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 15.10.2019 у справі № 911/3749/17 (пункт 6.27), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 35), від 1.02.2020 у справі №922/614/19 (пункт 52)). Тому оскарження такого рішення спрямоване не на втрату ним юридичної сили, а на захист інтересу у юридичній визначеності на майбутнє. Такий інтерес порушується, допоки існує незаконне рішення (триваюче порушення). Тому його можна оскаржити впродовж усього часу тривання порушення зазначеного інтересу.

Такого висновку щодо застосування зазначених норм матеріального права у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15.09. 2020 у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19). До таких же висновків дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у своїх постановах від 02.12.2020 у справі №310/5980/13-ц, від 02.12.2020 у справі №487/10119/14-ц, від 07.04.2021 у справі №310/282/15, від 26.05.2021 у справі №330/1621/16-ц та від 21.07.2021 у справі №330/1378/18.

Отже, суд враховуючи наведені вище висновки Верховного Суду, виходить із того, що на вимогу про визнання недійсним рішення Ржищівської міської ради від 11.06.2010 строки позовної давності не поширюються, оскільки оскарження такого рішення спрямоване не на втрату ним юридичної сили, а на захист інтересу у юридичній визначеності на майбутнє. Такий інтерес порушується, допоки існує незаконне рішення (триваюче порушення). Тому його можна оскаржити впродовж усього часу тривання порушення зазначеного інтересу.

У зв`язку з такими висновками, суд не аналізує інші аргументи сторін щодо поважності пропуску строку позовної давності. При цьому судом враховано усталену практику ЄСПЛ, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 ЄКПЛ зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

Що стосується позовної вимоги про визнання недійсним державного акта, то суд виходив з такого.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина друга статті 116 ЗК України).

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (частина перша статті 125 ЗК України).

Відповідно до частини першої статті 126 ЗК України (у редакції, чинній на час видання державного акту ), право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

Державний акт на право власності на земельну ділянку та державний акт на право постійного користування земельною ділянкою видається на підставі рішення Кабінету Міністрів України, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських, міської, селищної, сільської ради, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій.

Отже, підставою набуття земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не державний акт на право власності на земельну ділянку. Такий акт лише посвідчував відповідне право та не мав самостійного юридичного значення. Враховуючи вказане, а також те, що зміна власника земельної ділянки водного фонду можлива лише у випадку, визначеному у ч. 2 ст. 59 ЗК України, тому для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для повернення цієї ділянки власнику, визнання недійсним державного акту не є необхідним. Така вимога не є ефективним способом захисту для усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою водного фонду.

Такі ж правові висновки зазначені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19), постанові Верховного Суду від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 99).

Враховуючи викладене вище, позовна вимога про визнання недійсним державного акта, серії ЯЛ №422327, на право власності на земельну ділянку площею 0,05 га з кадастровим номером :69:029:0198, яка розташована по АДРЕСА_1 , - задоволенню не підлягає.

Суд вважає необхідним зауважити, що відмова у задоволенні позову прокурора у цій частині у зв`язку з обранням неналежного способу захисту, не перешкоджає йому заявити негаторний позов про повернення земельної ділянки її власнику.

Щодо задоволення вимог про визнання недійсним рішення Ржищівської міської ради та пропорційності легітимній меті втручання у право мирного володіння майном.

Суд звертає увагу на те, що у спорах стосовно прибережних захисних смуг, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, не погіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (ч. 3 ст. 13, ч. 7 ст. 41, ч. 1 ст. 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» ч. 1 ст. 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (ст. 14 Конституції України) (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц (пункт 117), від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 124)).

Суд зауважує, що загальний інтерес у контролі за використанням зайнятої прибережною захисною смугою земельної ділянки за її цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та не погіршення екологічної ситуації у цій справі переважає над приватним інтересом у заволодінні такою ділянкою у власність. Тому суд повинен встановити, чи забезпечує така перевага за обставин справи справедливий баланс між вказаними інтересами.

Визнання недійсним рішення Ржищівської міської ради не становить надмірного тягаря для кінцевого набувача. Суд не здобув доказів, що на земельній ділянці споруджене нерухоме майно, відповідачі не спростували доводів позивача, що спірна ділянка використовується для паркування автомобілів. Крім того, кінцевий набувач має можливість повернути земельну ділянку територіальній громаді й отримати її в оренду для рекреаційних цілей, як це передбачають ч. 4 ст. 59 ЗК України та ч. 3 ст. 85 ВК України, а також претендувати на відшкодування шкоди, якщо така була заподіяна, від Ржищівської міської ради Київської області.

Суд погоджується з доводами позивача про те, що подання позову прокурором та його часткове задоволення судом по суті не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у ст. 1 П №1 ЄКПЛ.

Щодо компенсації за втручання у право мирного володіння майном

Велика Палата Верховного Суду у п. 122-126 постанови від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 звертала увагу на те, що навіть у випадку повернення земельної ділянки від кінцевого набувача законодавство України надає йому додаткові ефективні засоби юридичного захисту.

Кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжної набувачки, в якої придбав земельну ділянку, про відшкодування збитків на підставі ст. 661 ЦК України. Відповідно до частини першої цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Таку ж вимогу може заявити і проміжна набувачка до первинного набувача. Вказане відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 16.12.2015 у справі № 6-2510цс15 (див. також постанови Великої Палати Верховного Суду від 7.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (пункт 93), від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц (пункт 63), від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц (пункт 125.6.3)).

За змістом ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю цих органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, заподіяна юридичним і фізичним особам в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності органів місцевого самоврядування, відшкодовується за рахунок коштів місцевого бюджету, а в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності посадових осіб місцевого самоврядування - за рахунок їх власних коштів у порядку, встановленому законом (ч. 1 ст. 77 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (ч. 1 та ч. 3 ст. 22 ЦК України).

Отже, законодавство України гарантує право заявити до Ржищівської міської ради Київської області позов про відшкодування шкоди, якщо така була заподіяна набувачеві земельної ділянки внаслідок прийняття оскаржених рішень, а також у разі повернення цієї ділянки власникові. Таке відшкодування має бути надане на підставі норм матеріального права згідно з належною юридичною процедурою та за вимогою, що підтверджена доказами.

Щодо розподілу судових витрат.

При подачі позову позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 4201 грн (за дві позовні вимоги немайнового характеру), що підтверджується платіжним дорученням №995 від 05.05.2020 (а.с.22 т.1).

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, в порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати на відшкодування судового збору, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто у розмірі 2 102 грн з кожного відповідача.

Керуючись ст. 14, 131-1 Конституції України, ст. 16, 21, 256, 257, 260 ЦК України, ст. 19, 58-61, 83, 152, 155 ЗК України, ст. 4, 88, 89 ВК України, ст. 4, 5, 12, 81, 141, 206, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

Позовні вимоги Кагарлицької місцевої прокуратури (Обухівської окружної прокуратури) в інтересах держави в особі Територіальної громади м. Ржищів до Ржищівської міської ради Київської області, ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення Ржищівської міської ради Київської області від 11 червня 2010 року №2711-61-05, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку,- задовольнити частково.

Визнати недійсним рішення Ржищівської міської ради від 11 червня 2010 року №2711-61-05 "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж та передачі у власність земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва гр. ОСОБА_1 ", яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання державного акта на право власності на земельну ділянку та передано у власність громадянину України ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 0,05 га для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 .

В решті позову, - відмовити.

Стягнути з Ржищівської міської ради та ОСОБА_1 на користь Кагарлицької місцевої прокуратури (Обухівської окружної прокуратури) в рівних частинах з кожного кошти на відшкодування судового збору у розмірі 2102 гривні, тобто по 1051 (одній тисячі п`ядтесят одній) гривні з кожного відповідача.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до пп. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 15.12.2017) до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду через Ржищівський міський суд Київської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 06 жовтня 2021 року.

Повні найменування сторін :

Кагарлицька місцева прокуратура (Обухівська окружна прокуратура), адреса: Київська область, м. Обухів, вул. Володимира Чаплінського, 7);

Ржищівська об`єднана територіальна громада, , адреса: Київська область, м. Ржищів, вул. Соборна, 22;

Ржищівська міська рада Київської області, , адреса: Київська область, м. Ржищів, вул. Соборна, 22;

ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3 .

Суддя