Справа № 442/4785/20 Головуючий у 1 інстанції: Гарасимків Л.І.
Провадження № 22-ц/811/1047/21 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2021 року м.Львів

Справа № 442/4785/20

Провадження № 22ц/811/1047/21

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,

секретар Іванова О.О.

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області, постановлене у м. Дрогобичі 9 лютого 2021 року, у складі судді : Гарасимків Л.І., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,-

встановив:

30 липня 2020 року позивач звернулася з цим позовом. В обґрунтування позову посилається на те, що в липні 2014 року до неї (позивача) звернулась ОСОБА_1 з проханням позичити їй 5 500 Євро, що на момент написання позову становить 177 210 грн. Вказує, що воно позичила вказані кошти за умови їх повернення відповідачем до 30 травня 2018 року. Стверджує, що на цих умовах вони уклали усний договір позики. Зазначає, що на підтвердження передачі грошей за цим договором відповідач власноруч написала розписку і отримала гроші, однак свої зобов`язання не виконала. Вказує, що вона (позивач) неодноразово зверталась до відповідача з вимогою повернути борг, однак ОСОБА_1 коштів не повернула. Просить позов задовольнити.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 9 лютого 2021 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 борг в розмірі 5500 Євро, що на час пред`явлення позову становить 177 210 грн., та 3% річних від простроченої заборгованості у сумі 32 297, 31 грн., що в загальному становить 209 507, 31 грн. Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржила відповідач. Вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, таким, що винесене з порушенням норм матеріального права. Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Зазначає, що при постановленні рішення у справі був відсутній оригінал розписки. Вказує, що кошти нею (відповідачем) мали бути повернуті позивачу в липні 2015 року. Вважає, що позивач пропустила позовну давність для звернення до суду. Зазначає, що договір позики від 2 грудня 2017 року не є укладеним. Жодних коштів від позивача згідно цього договору вона не отримала. Розписка написана нею (відповідачем) під тиском та під впливом інших осіб. Вважає, що оскільки моменту передання грошей не встановлено, то договір позики вважається таким, що не укладений і юридичні настідки між сторонами за ним не настають.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Рішення суд першої інстанції мотивовано тим, що згідно розписки від 2 грудня 2017 року, ОСОБА_1 позичила у ОСОБА_2 5500 Євро, зобов`язувалася провернути борг до 30 травня 2018 року.

Згідно із ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 цього Кодексу, на підтвердження договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно із постановою Верховного Суду України від 2 липня 2014 року договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми та дати її отримання.

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Оригіналом розписки підтверджується факт укладення між сторонами 2 липня 2017 року договору позики. Згідно цього договору відповідач в липні 2014 року отримала від позивача кошти в розмірі 5500 Євро, які вона зобов`язувалась повернути в строк до 30 травня 2018 року. Договір підписаний зі сторони позичальника особисто відповідачем ОСОБА_1 .

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року розписка є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи його укладення, умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 цього Кодексу, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України в разі якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі і сплата неустойки.

Згідно із ч. 1 ст. 625 цього Кодексу боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

З довідки про доходи №4091 2000 3605 1016 від 10 липня 2020 року вбачається, що розмір пенсії ОСОБА_2 за період з 1 лютого по 31 липня 2020 року складає 9 902 грн. Позиивач перебуває на обліку в Тернопільському об`єднаному управлінні ПФУ Тернопільської області.

З Інформаційної довідки від 26 червня 2020 року, вбачається, що будинок за АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .

Встановлено, що позивачем визначено еквівалент позики, яка надавалась в іноземній валюті - Євро до національної валюти гривні.

Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Згідно із ст. 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 524 цього Кодексу грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Згідно із ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 4 липня 2018 року правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. При визначенні зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення зазначає саме розмір іноземної валюти, що підлягає стягненню.

Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, а відтак встановлений законом розмір процентів на рівні облікової ставки НБУ являються процентами, що підлягають сплаті за користування сумою позики, а не санкцією за порушення грошового зобов`язання, в даному випадку за несвоєчасне повернення позики.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві (постанова Верховного Суду України від 2 вересня 2015 року у справі №6-369цс15).

Належне виконання зобов`язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Згідно із ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Згідно із ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний особисто виконати зобов`язання, а інша сторона (кредитор) повинна особисто прийняти виконання, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Порушенням зобов`язання в розумінні ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

При постановленні рішення, суд першої інстанції посилається на.1 ст.530, ч.1 ст.631, ст. 1049 ЦК України.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що в разі якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1286цс16, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті у правовідносинах, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України). При цьому стаття 625 ЦК України унормовує питання відповідальності боржника за порушення грошового зобов`язання і з огляду на правову природу трьох процентів річних, передбачених частиною другою цієї статті, як особливої міри відповідальності, їх сума повинна бути визначена до стягнення виключно в національній валюті України гривні.

За умови якщо сторони в договорі не передбачили сплату процентів та їх розмір, підлягають сплаті три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення.

Приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що з відповідача підлягають стягненню на користь позивача три відсотки річних обчислені із суми боргу, що утворилася станом на 1 липня 2014 року, вираженої у національній валюті.

Згідно офіційного курсу валют, встановленого НБУ станом на 27 липня 2020 року, борг в сумі 5500 Євро становить 177 210 грн. Розрахунок трьох процентів річних за період з 1 липня 2014 року по 27 липня 2020 року здійснюється за формулою: сума санкцій = С х 3% х Д:365:100, де С сума заборгованості, Д кількість днів прострочення.

Встановлено, що три проценти річних за період 1 липня 2014 року по 27 липня 2020 року становить 32 297,31 грн.

При постановленні рішення, суд першої інстанції посилається на ст. 256, ч. 3 ст. 267, ст. 261 ЦК України.

Статтею 253 цього Кодексу визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

З розписки від 2 грудня 2017 року вбачається, що відповідач зобов`язується повернути позивачу позику до 30 травня 2018 року включно.

Встановлено, що ОСОБА_2 звернулася із позовом 30 липня 2020 року- тобто в межах строку позовної давності.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача боргу в розмірі 5500 Євро, що на момент пред`явлення позову становить 177 210 грн., та 3% річних від простроченої заборгованості - 32 297, 31 грн., всього: 209 507, 31 грн.

З висновками суду, які відповідають встановленим обставинам справи, належить погодитися, оскільки судом правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення відсутні.

Керуючись: п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 9 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Постанову складено і підписано 30 вересня 2021 року.

Головуючий

Судді