Справа № 727/8635/21
Провадження № 2-о/727/134/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2021 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого - судді: Танасійчук Н.М.

присяжних Бурдужана О.М., Демченко О.В.

за участю секретаря: Желик І.Ю.

прокурора: Чебан Н.Р.

Захисника Снігуря С.В.

лікаря-психіатра-представника заявника: Вудвуд К.С.,

особи, по відношенні до якої розглядається заява - ОСОБА_1 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду в м. Чернівці цивільну справу за заявою в.о. генерального директора ОКНП «Чернівецька обласна психіатрична лікарня» про примусову госпіталізацію до психіатричного закладу ОСОБА_1

в с т а н о в и в :

В.о.генерального директора ОКНП«Чернівецька обласна психіатрична лікарня» О.С. Січкар звернувся до суду із заявою про примусову госпіталізацію в психіатричний стаціонар ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Посилається на те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

04.09.2021 року о 11 год. 17 хв. ОСОБА_1 був госпіталізований до Чернівецької обласної психіатричної лікарні за направленням лікаря БШМД №17.

Після особистого огляду ОСОБА_1 черговий лікар-психіатр - Гельмич О.О. зробила висновок про необхідність його госпіталізації у психіатричний стаціонар для обстеження та лікування у зв`язку із наявністю у нього тяжкого психічного розладу: хронічний маячний розлад.

Згідно висновку комісії лікарів-психіатрів від 06.09.2021 року, комісія підтвердила наявність у ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 важкого психічного розладу, яке відповідає діагностичним критеріям: F22.8. хронічний маячний розлад.

Комісія лікарів-психіатрів прийшла до висновку, що обстеження і лікування ОСОБА_1 можливо лише в умовах психіатричного стаціонару.

ОСОБА_1 за своїм психічним станом не в змозі надати усвідомлену згоду на госпіталізацію у психіатричний стаціонар.

Просить ухвалити рішення, яким задовольнити заяву про госпіталізацію ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до психіатричного закладу - Чернівецької обласної психіатричної лікарні у примусовому порядку.

У судовому засіданні представник Чернівецької обласної психіатричної лікарні лікар-психіатр Вудвуд К.С. вимоги заяви підтримала, просить ухвалити рішення, яким задовольнити заяву про госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу - Чернівецької обласної психіатричної лікарні у примусовому порядку для надання йому психіатричної допомоги з підстав, вказаних в заяві, повністю підтвердивши викладені в ній обставини. Зокрема вказує, що в ОСОБА_1 хронічний маячний розлад, який обумовлює його небезпеку для оточуючих. Зокрема зазначає, що ОСОБА_1 вороже настроєний до свого найближчого оточення, найбільше до сусідів, які на нього постійно скаржаться. І його хворобливий стан загострюється під час вживання алкоголю.

Прокурор в судовому засіданні пояснила, що заява про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку ОСОБА_1 обґрунтована та підлягає задоволенню.

Особа, стосовно якої розглядається питання про надання їй психіатричної допомоги - ОСОБА_1 суду пояснив, що він проживає сам, однак зустрічається з дівчиною, яка його інколи навідує. Всі свої побутові справи він вирішує сам, готує їжу, пере одяг, тощо. Нещодавно в нього був день народження, тому він вживав спиртне. Однак нікому не погрожував і не намагався вдарити. З сусідами в нього неприязні відносини, тому що вони про нього розповсюджують неприємні неправдиві чутки. А сусіди зверху постійно шумлять, чимось важким кидаючи до підлоги. Каже, що відчуває себе повністю здоровим і не надає згоди на лікування в психіатричному стаціонарі.

Представник ОСОБА_1 - Снігур С.В. заперечив проти задоволення заяви психіатричного закладу, вказуючи, що підстави для госпіталізації останнього відсутні.

Заслухавши пояснення лікаря-психіатра Чернівецької обласної психіатричної лікарні Вудвуд К.С. , особи щодо якої вирішується питання про примусову госпіталізацію - ОСОБА_3 , представника Снігуря С.В. , дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків:

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Законодавство України про психіатричну допомогу базується на Конституції України і складається із Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я», Закону України «Про психіатричну допомогу» та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Зазначене положення закону узгоджується із пунктом 5 Принципу 4 - «Визначення психічної хвороби» Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психічної допомоги, прийнятих резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 17 грудня 1991 року № 46/119: жодна особа або орган влади не може класифікувати індивіда як такою, що має психічну хворобу, інакше як з метою, що прямо пов`язана із психічним захворюванням або внаслідок психічного захворювання.

Статтею 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг.

Особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність (стаття 14 Закону України «Про психіатричну допомогу»).

Частинами першою та другою статті 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено, що особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в закладі з надання психіатричної допомоги, ця особа підлягає негайній виписці.

У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону.

Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з гарантіями, що передбачені цією статтею.

Однак, згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод особа може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.

Питання реалізації права особи на свободу та особисту недоторканність в контексті положень підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що стосується позбавлення (обмеження) волі психічнохворих шляхом поміщення їх у психіатричний заклад, врегульовано, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» від 24 жовтня 1979 року. У вказаній справі ЄСПЛ звернув увагу на три вимоги, що зумовлюють наявність законних підстав для обмеження волі психічно хворої особи: особа повинна реально страждати психічним захворюванням, тобто реальні психічні розлади повинні бути встановлені компетентними органами на основі об`єктивної медичної експертизи; психічні розлади повинні досягти такого рівня, які виправдовують позбавлення волі; дійсність позбавлення волі залежить від наявності такого захворювання, особа може бути позбавлена волі до тих пір, поки є захворювання, що встановлено відповідним висновком.

Відповідно до частини першої статті 339 ЦПК України за умов, визначених Законом України «Про психіатричну допомогу», заява представника закладу з надання психіатричної допомоги про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подаються до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу.

Згідно із частинами першою, другою статті 340 ЦПК України у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом.

До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусової амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.

Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступені якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України.

Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.

Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07 (провадження № 14-9свц18).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріали справи містять дані про те, що ОСОБА_1 страждає на психічний розлад, однак дані про тяжкість хвороби та характер її перебігу в матеріалах справи відсутні, зокрема як встановлено судом ОСОБА_1 на обліку як психічнохвора людина не перебуває, раніше в медичних закладах (в психіатричних лікарнях) не перебував, має можливість самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність, на час розгляду справи не проявляє агресію.

Як вбачається із матеріалів справи, дані про поведінку ОСОБА_1 зазначені лише у поясненні сусідки ОСОБА_4 , а тому судом не встановлено що ОСОБА_1 на даний час становить небезпеку для себе і оточуючих та може завдати суттєвої шкоди своєму здоров`ю та життю чи здоров`ю інших осіб внаслідок погіршення його психічного стану.

Безпосередньо в судовому засіданні сусідка ОСОБА_5 пояснення не надавала, клопотання щодо її допиту до суду не надходили. Згідно пояснень останньої, яке наявне в матеріалах справи, вказано що ОСОБА_1 04.09.2021 року приблизно 09 год. 00 хв. на вулиці почав кричати, замахуватись на неї та висловлюватися нецензурною лайкою, погрожуючи при цьому фізичною розправою. Суд звертає увагу, що ОСОБА_4 не позбавлена можливості звернутися із відповідною заявою до правоохоронних органів. При цьому як вбачається з матеріалів справи, доказів подібних звернень раніше не було. При цьому відсутні будь-які інші докази щодо небезпеки ОСОБА_1 як то пояснення сусідів чи працівників поліції тощо.

З огляду на це, суд вважає заяву про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного стаціонару безпідставною.

При розгляді даної заяви, судом, в порядку контролю за процедурою примусової госпіталізації досліджено та надано оцінку висновку лікарів-психіатрів Чернівецької обласної психіатричної лікарні про доцільність примусової госпіталізації ОСОБА_1 у відділення стаціонару лікарні без його усвідомленої згоди у сукупності з іншими доказами. Зокрема опитано ОСОБА_1 , який повністю усвідомлював обставини які відбуваються, змістовно, послідовно та зрозуміло давав чіткі відповіді на кожне запитання суду та інших учасників судового розгляду. Вів себе ввічливо, розпорядження суду виконував. З чого суд приходить до висновку, що в матеріалах справи станом на час розгляду і вирішення заяви, відсутні належні і допустимі докази реальної загрози вчинення ОСОБА_1 дій, які становили б небезпеку для оточуючих як обов`язкової умови його госпіталізації в примусовому порядку. Таким чином, сама по собі наявність висновку лікарів-психіатрів при відсутності інших належних і допустимих доказів про відповідний стан особи, є недостатньою для ухвалення рішення про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу без його усвідомленої згоди.

Також суд наголошує, що оскільки поміщення на примусове лікування до психіатричного стаціонару передбачає цілковиту ізоляцію від суспільства, що є безперечно крайнім способом втручання у свободу особи, суд не вбачає необхідності настільки грубого обмеження права особи шляхом поміщення на лікування до психіатричного стаціонару.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 13, 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», ст.ст. 5-7, 9-10, 12, 76, 77, 80-82, 89, 259, 263-265, 339-342 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви в.о. генерального директора ОКНП «Чернівецька обласна психіатрична лікарня» Січкаря О. про примусову госпіталізацію до психіатричного закладу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - відмовити .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Чернівецького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Чернівці шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст судового рішення складено 08.09.2021 року

Суддя Н.М.Танасійчук