ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1446/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №707/272/21 Категорія: 311000000 Суходольський О. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2021 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника приватного акціонерного товариства "Харківпродмаш" адвоката Мащенко Ірини Валеріївни на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 12 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства "Харківпродмаш" про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

В обгрунтування своїх позовних вимог вказував, що з 14 жовтня 2016 року він працював в ПрАТ "ХАРКІВПРОДМАШ" на посаді інженера з техніки безпеки. 13 листопада 2017 року Харківським об`єднаним районним військовим комісаріатом ОСОБА_1 було призвано до лав Збройних Сил України за призовом осіб офіцерського складу, відповідно до вимог Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

25 квітня 2019 року ОСОБА_1 було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу терміном на 1 рік та 25 квітня 2020 року аналогічний контракт терміном на 5 років. Про укладення позивачем контракту з Міністерством оборони України ОСОБА_1 повідомив директора ПрАТ "ХАРКІВПРОДМАШ" Мащенка О.В. Позивач вказує, що у порядку встановленому ст. 119 КЗпП України йому нараховувався та виплачувався середній заробіток по квітень 2019 року включно, проте з травня 2019 року відповідачем припинено нарахування та виплату позивачу середнього заробітку. Позивач вказував, що звертався до відповідача із вимогою виплати йому встановлених законодавством виплат, проте дана вимога залишена відповідачем без виконання.

Враховуючи вказані обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за період з 01 травня 2019 року по 09 лютого 2021 року у розмірі 98 633,87 грн. та моральної шкоди у сумі 20 000,00 грн.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 12 травня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «ХАРКІВПРОДМАШ» на користь ОСОБА_1 заборгованість по виплаті середнього заробітку за період з 01 травня 2019 року по 09 лютого 2021 року включно у розмірі 98 633,87 грн. Стягнуто з ПрАТ «ХАРКІВПРОДМАШ» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 3 000,00 грн. В решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ПрАТ «ХАРКІВПРОДМАШ» на користь держави судовий збір у сумі 1 016, 70 грн.

Судом вказано на те, що ОСОБА_1 працював у товаристві, з якого на підставі Закону України «Про військовий обов`язок» був призваний на військову службу, тому користувався гарантіями, визначеними ст. 119 КЗпП України. Обов`язок роботодавця щодо здійснення виплат, встановлених вказаною вище нормою Кодексу відповідач виконував лише до квітня 2019 року включно, хоча позивач по теперішній час перебуває на військовій службі. Встановлене судом невиконання роботодавцем приписів ст. 119 КЗпП України стало підставою для стягнення середнього заробітку на користь ОСОБА_1 .

Враховуючи вимоги розумності і справедливості при вирішенні питання про розмір моральної шкоди, а також судову практику, що склалася, суд вважав, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди підлягає до часткового задоволення в сумі 3000,00 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач, через свого представника - адвоката Мащенко І.В., оскаржив його до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі зазначено, що роботодавець був позбавлений можливості під час розгляду справи забезпечити у повній мірі дотримання принципу гласності та відкритості судового процесу і його повного фіксування технічними засобами, а також принципу змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі. Справа розглянута судом в порядку спрощеного провадження без виклику сторін, а клопотання представника відповідача про розгляд справи в режимі відеоконференції у порядку ч.4 ст. 212 ЦПК України залишено судом без задоволення.

Крім того апелянт зазначає, що ПрАТ «Харківпродмаш» взагалі не був повідомлений про підписання позивачем контракту, а відповідачем вжито усіх можливих заходів для встановлення місця перебування інженера з охорони праці ОСОБА_1 . У зв`язку із відсутністю будь-яких відомостей від позивача та військового комісара ПрАТ «Харківпродмаш» був вимушений припинити трудові відносини із позивачем шляхом звільнення з 11 травня 2019 року із займаної посади за п. 4 ст. 36 КЗпП України.

Стосовно припинення виплати заробітної плати апелянт вказує, що згідно витягу з наказу від 09 листопада 2017 року № 778 ОСОБА_1 призвано на військову службу за призовом осіб офіцерського складу строком на 18 місяців, тобто до 09 травня 2019 року, а вже з 11 травня 2019 року позивач повинен приступити до виконання своїх обов`язків. Тому заробітна плата протягом 18 місяців виплачувалася позивачу своєчасно та в повному обсязі.

Що стосується стягнення моральної шкоди, то апелянт наполягає на тому, що позивач навмисно приховав від ПрАТ «Харківпродмаш» продовження проходження військової служби шляхом підписання контракту. Відповідач у свою чергу був позбавлений відомостей щодо перебування позивача і взагалі був необізнаний про його місцеперебування, хоча і намагався у законний спосіб дізнатися. Апелянт вказує на те, що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 20 000,00 грн. є недоведеними та такими, що вводять суд в оману.

Вважаючи рішення районного суду таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, апелянт просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позивачу ОСОБА_1 в позовних вимогах відмовити в повному обсязі.

13 серпня 2021 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу товариства від ОСОБА_1 , в якому останній просить відмовити ПрАТ «Харківпродмаш» у задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі, а рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 12 травня 2021 року залишити без змін.

Наголошує на тому, що доводи, на які посилається апелянт, як на підставу порушення районним судом норм процесуального та матеріального права не наводилися відповідачем у відзиві на позовну заяву, а отже і не були предметом дослідження у суді першої інстанції, що в свою чергу свідчить про не обгрунтованість апеляційної скарги.

Вказує, що, відмовляючи ПрАТ «Харківпродмаш» у задоволенні клопотання про розгляд справи за правилами загального провадження, діяв виключно в межах норм, встановлених ЦПК України, тому твердження про неможливість забезпечення під час розгляду справи принципу гласності та відкритості судового процесу і його повного фіксування технічними засобами, а також принципу змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин справи є необгрунтованими.

З приводу аргументів відповідача про те, що Харківський військовий комісаріат всупереч приписам нормативно-правових актів не повідомив відповідача про прийом позивача на військову службу, то ОСОБА_1 зазначає, що строк його військової служби не переривався після спливу 18 місяців після його призову, військова служба була безперервною шляхом укладення позивачем контрактів. При цьому відповідачем не доведено належними доказами вжиття всіх заходів з метою встановлення місця перебування позивача.

Добросовісна виплата заробітної плати протягом 18 місяців не є підставою для подальшого припинення такої виплати всупереч вимогам, встановленим ст. 119 КЗпП України.

Така позиція апелянтом жодним чином не обгрунтована та не містить посилання на норми законодавства, які б підтверджували законність дій відповідача.

Далі позивач зазначає, що не отримував жодних листів із повідомленнями про своє звільнення. На адресу військової частини НОМЕР_1 таких листів також не надходило, а товариством не надано належних та допустимих доказів про направлення таких листів засобами зв`язку на домашню адресу позивача чи на адресу військової частини.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, враховуючи ціну позову, суд апеляційної інстанції проводить розгляд справи без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи встановлено, що з 25 жовтня 2016 року ОСОБА_1 працював в ПрАТ "Харківпродмаш" на посаді інженера з техніки безпеки.

Наказом міністра оборони України від 09 листопада 2017 року молодший лейтенат запасу ОСОБА_1 був призваний на військову службу за призовом офіцерського складу до Збройних Сил України строком на 18 місяців (а.с. 24).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях врегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, які перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність, встановлюють гарантії військовослужбовцям.

Так, Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» здійснюється правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, ним також визначені загальні засади проходження в Україні військової служби, отже є спеціальним у частині регулювання гарантій та пільг для громадян України, які призвані на строкову військову службу.

Видами військової служби відповідно до частини шостої статті 2 вищевказаного закону є: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України (у редакції закону станом на час призову позивача на службу) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову.

Вказане положення Кодексу відповідає гарантіям, встановленим ч. 3 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Таким чином законодавцем запроваджено норми щодо соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду, не лише за призовом під час мобілізації, на особливий період, а й прийнятих на військову службу за контрактом, а також призваних на строкову військову службу у зазначений період.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ПАТ «Харківпродмаш» здійснював виплату, встановлену ст.119 КЗпП України, у формі середнього заробітку з 2017 року четвертого кварталу до квітня 2019 року включно.

Позовні вимоги ОСОБА_1 стосуються стягнення з ПАТ «Харківпродмаш» середнього заробітку на час проходження військової служби у зв`язку із припиненням виплат, визначених ст. 119 КЗпП України.

Разом з тим, звертаючись до апеляційного суду із апеляційною скаргою, ПрАТ «Харківпродмаш» надає до суду нові докази, які не були предметом дослідження у суді першої інстанції в ході розгляду позовних вимог ОСОБА_1 .

При цьому згідно з положеннями ч.ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення своїх процесуальних прав щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій, в тому числі щодо обов`язку доведення обставин, які мають значення для справи і на які сторона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. ( ст. 12 ЦПК України)

Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Разом з апеляційною скаргою відповідач надає до суду копію наказу від 10 травня 2019 року № 74 ВК, яким ОСОБА_1 звільнено за ініціативою директора на підставі п. 4 ст. 36 КЗпП України з 11 травня 2019 року (а.с. 125).

Запис про звільнення внесений до трудової книжки ОСОБА_1 (а.с. 123)

Колегія суддів зауважує, що всупереч обов`язку відповідача надати всі докази до суду першої інстанції, такі докази надані лише до суду апеляційної інстанції. Докази неможливості подання відомостей щодо звільнення позивач 11 травня 2019 року до суду першої інстанції, в тому числі разом із відзивами на позов, апелянтом не надано, тому колегією суддів не встановлено виняткового випадку неподання таких доказів апелянтом до суду першої інстанції, тому надані докази не враховуються судом при перевірці законності оскаржуваного рішення.

Судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, які беруть участь у справі, в тому числі щодо подання доказів на підтвердження свої вимог та заперечень.

Також слід врахувати, що районний суд, оцінюючи клопотання відповідача щодо розгляду справи у спрощеному провадженні з викликом сторін та проведення відеоконференції, діючи в межах норм процесуального закону вірно вказав, що товариством не надано будь-яких мотивованих аргументів необхідності розгляду справи з повідомленням сторін.

Таким чином обставини законності звільнення позивача, визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі колегією суддів в межах заявлених позовних вимог не розглядаются.

До закінчення 18 місячного терміну призову ОСОБА_1 як офіцера запасу (10 травня 2019 року) 25 квітня 2019 року ОСОБА_1 укладено контракт строком на 1 рік про проходження військової служби у ЗСУ на посадах осіб офіцерського складу. (а.с. 98)

25 квітня 2020 року позивачем укладено новий контракт строком на 5 років про проходження військової служби у ЗСУ на посадах осіб офіцерського складу. (а.с. 96)

Згідно довідки ВЧ НОМЕР_1 від 22 квітня 2021 року ОСОБА_1 перебуває на військовій службі з 29 грудня 2017 року по теперішній час.

Оскільки позивач безперервно перебуває на військовій службі за призовом осіб офіцерського складу, яка продовжена шляхом прийняття ОСОБА_1 на військову службу за контрактом, у роботодавця ПрАТ «Харківпродмаш» не було законних підстав для не забезпечення свого працівника, позивача у справі, гарантіями, передбаченими ст. 119 КЗпП України та ЗУ «Про військову службу та військовий обов`язок», в тому числі в частині виплати середнього заробітку на час проходження військової служби.

Посилання апелянта на недотримання військовим комісаром п. 2.23 Наказу № 170 від 10 квітня 2009 року «Про затвердження Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у ЗСУ», зокрема в частині неповідомлення відповідача про прийняття ОСОБА_1 на військову службу за контрактом не спростовують незаконності припинення виплат військовослужбовцю, гарантованих ст. 119 КЗпП України.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким актом національного законодавства України є зокрема Конвенція Міжнародної Організації Праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року N 3933-XII.

Згідно із статтею 4 Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

За змістом статті 4 цієї Конвенції тягар доведення законності підстави для звільнення покладається на роботодавця.

Застереження, закріплене у пункті 3 частини першої статті 36 КЗпП України та у частині третій статті 119 КЗпП України щодо неможливості звільнення працівника, призваного під час мобілізації, на особливий період, не залежить від того, на строкову чи на інший вид військової служби призваний працівник.

В позовній заяві ОСОБА_1 вказує на те, що повідомляв роботодавця про укладення ним контракту 25 квітня 2019 року.

Апелянт категорично заперечує факт повідомлення працівником товариства про укладення контракту, проте товариством не надано належних, допустимих та беззаперечних доказів до суду першої інстанції на підтвердження вжиття належних заходів щодо отримання інформації для встановлення подальшого проходження ОСОБА_1 військової служби чи її припинення, що стало підставою для припинення виплат, гарантованих ст. 119 КЗпП України.

Таким чином апелянтом не наведено доводів щодо наявності законних підстав для припинення виплати ОСОБА_1 середнього заробітку на період його військової служби, тому суд правомірно ухвалив рішення про стягнення із ПрАТ «Харківпродмаш» середнього заробітку у розмірі, визначеному позивачем та який не оспорений стороною відповідача.

Перевіряючи доводи апелянта в частині недоведеності вимог щодо стягнення моральної шкоди та її розміру, колегія суддів враховує, що за змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Визначений судом розмір моральної шкоди у 3 000,00 грн. колегія суддів, із дотриманням вимог розумності та справедливості, вважає достатнім та таким, що відповідає моральним переживанням та іншим негативним явищам, спричиненим бездіяльністю відповідача та позбавлення позивача певних матеріальних благ, гарантованих державою, протягом тривалого часу.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Підстав для задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника приватного акціонерного товариства "Харківпродмаш" адвоката Мащенко Ірини Валеріївни залишити без задоволення.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 12 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді