Єдиний унікальний номер 227/1200/21
Номер провадження 22-ц/804/2273/21
Єдиний унікальний номер 227/1200/21
Номер провадження 22-ц/804/2273/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2021 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Халаджи О. В.

суддів: Кішкіної І.В., Хейло Я.В.,

секретар Ротар Я.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_2 на ухвалу Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 16 липня 2021 року про закриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Оксамит м. Добропілля» про зміну дати та формування звільнення та стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні (суддя першої інстанції ОСОБА_3 повний текст ухвали складено 19 липня 2021 року),

В С Т А Н О В И В:

23 березня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовом до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Оксамит м. Добропілля» про зміну дати та формування звільнення та стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні. ОСОБА_1 просила змінити дату та формулювання звільнення, вважати позивача звільненим з посади голови правління ОСББ «Оксамит м.Добропілля» з підстав припинення повноважень за п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України з 26 січня 2021 року у зв`язку з припиненням повноважень, п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України, підстава протокол загальних зборів №1 від 10 грудня 2020 року; Стягнути з відповідача на користь позивача розрахункові при звільненні: вихідну допомогу у розмірі 32650,20 грн, компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 8357, 16 грн, заборгованість по заробітній платі у розмірі 5052,64 без урахування податків та зборів.

Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 16 липня 2021 року провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Оксамит м. Добропілля» про зміну дати та формування звільнення та стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні закрито.

Роз`яснено ОСОБА_1 , що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції господарського суду.

Із вказаною ухвалою суду не погодилась ОСОБА_1 , та через свого представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, вважає, що дане судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального права, а саме, суд не вірно застосував норми матеріального права та визначив підсудність справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що посилання суду першої інстанції на постанови Великої Палати Верховного Суду стосуються предмета спору де сторона оскаржує порушення своїх прав про визнання недійсним та скасування установчих зборів, про визнання незаконним усунення (відсторонення) від виконання обов`язків голови правління, або визнання незаконним наказу у частині відкликання з посади. ОСОБА_1 у своїй позовні заяві не ставить питання щодо визнання недійсним прийнятого рішення про припинення повноважень голови правління ОСББ як зазначено в оскаржуваної ухвалі, та не оскаржує наказ про припинення повноважень, а лише просить змінити дату та причини звільнення з посади голови правління ОСББ «Оксамит» м. Добропілля та внести запис до трудової книжки про звільнення.

ОСОБА_2 просив ухвалу Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 16 липня 2021 року про закриття провадження у справі скасувати, а справу направити для продовження розгляду.

Від Голови правління ОСББ «Оксамит м. Добропілля» Проценко К.В., надійшов відзив на апеляційну скаргу, вважає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, та не спростовують обставин справи, оскаржувана ухвала була постановлена з- дотриманням норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_4 , просила апеляційну скарга ОСОБА_1 , залишити без задоволення, ухвалу Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 16 липня 2021 року залишити без змін.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, у судове засідання не з`явились.

Від Голови правління ОСББ «Оксамит м. Добропілля» Проценко К.В. надійшла заява про розгляд справи без участі відповідача.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно Протоколу №1 зборів співвласників багатоквартирного будинку за місцезнаходженням АДРЕСА_1 , від 02 вересня 2016 року ОСОБА_1 обрано головою правління. (а.с.10-13)

Згідно наказу №1 від 23 грудня 2020 року звільнено ОСОБА_1 з посади голови ОСББ «Оксамит м. Добропілля» з 23 грудня 2020 року на підставі протоколу зборів співвласників багатоквартирного будинку «Оксамит м. Добропілля» від 10 грудня 2020 року. (а.с.19).

Закриваючі провадження у справі, суд першої інстанцій дійшов висновку, що спор пов`язаний з діяльністю або припиненням діяльності юридичної особи, відтак повинен розглядатися за правилами господарського судочинства.

Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. Це означає, що право особи на звернення до суду не може бути обмеженим. Тобто, юрисдикція виникає там, де є спір про право. Предметом юрисдикції є суспільні відносини, які виникають у зв`язку з вирішенням спору. Поняття юрисдикції безпосередньо пов`язано з процесуальним законодавством.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, ЦПК України, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).

Частиною першою статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових, відносин та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Відповідно до частини другої статті 4 Господарсько - процесуального кодексу України (далі - ГПК України) юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

При вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір - господарським, необхідно виходити з визначень, наведених у статті 2 та частині першій статті 3 Господарського кодексу України (далі - ГК України), відповідно до яких як господарську діяльність розуміють діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямовану на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Стаття 20 ГПК України визначають коло справ, які підлягають розгляду в господарському суді, зокрема й справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, у тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Правові та організаційні засади створення, функціонування, реорганізації та ліквідації об`єднань власників житлових та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, захисту їхніх прав та виконання обов`язків щодо спільного утримання багатоквартирного будинку визначено Законом України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» від 29 листопада 2001 року № 2866-III.

Відповідно до частини другої статті 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (далі - ОСББ, об`єднання) - юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна.

Частиною другою статті 4 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» встановлено, що об`єднання створюється як непідприємницьке товариство для здійснення функцій, визначених законом. Порядок надходження і використання коштів об`єднання визначається цим Законом та іншими законами України.

Згідно з частиною першою статті 85 ЦК України непідприємницькими товариствами є товариства, які не мають на меті одержання прибутку для його наступного розподілу між учасниками.

Отже, зазначений Закон визначає ОСББ як юридичну особу, створену власниками для сприяння використання їх власного майна, управління, утримання і використання неподільного та загального майна.

Загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що належать до компетенції інших органів товариства. Загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад (частина перша статті 98, частина перша статті 99 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 10 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» органами управління об`єднання є загальні збори співвласників, правління, ревізійна комісія об`єднання. Вищим органом управління об`єднання є загальні збори.

Загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що належать до компетенції інших органів товариства. Загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад (частина перша статті 98, частина перша статті 99 ЦК України).

Частиною третьою статті 99 ЦК України передбачено, що повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

Відповідно до частини першої статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Припинення повноважень члена виконавчого органу товариства за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від звільнення працівника з роботи (тобто розірвання з ним трудового договору) на підставі положень КЗпП України. Саме тому можливість уповноваженого органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу міститься не в приписах КЗпП України, а у статті 99 ЦК України, тобто не є предметом регулювання трудового права.

Реалізація учасниками юридичної особи корпоративних прав на участь в її управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, звільнення, відкликання членів виконавчого органу стосується також наділення їх повноваженнями на управління юридичною особою або позбавлення таких повноважень на управління юридичною особою. Хоч такі рішення уповноваженого на це органу можуть мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальними за таких обставин є корпоративні правовідносини.

У зв`язку із цим припинення повноважень члена виконавчого органу товариства відповідно до частини третьої статті 99 ЦК України є дією уповноваженого органу товариства, спрямованою на унеможливлення здійснення членом його виконавчого органу управлінської діяльності. Необхідність такого правила зумовлена специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління. За природою корпоративних відносин учасникам товариства має бути надано можливість у будь-який час оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі функції зі шкодою (чи можливою шкодою) для інтересів товариства, шляхом позбавлення її відповідних повноважень.

Отже, зміст частини третьої статті 99 ЦК України надає право компетентному (уповноваженому) органу товариства припинити на свій розсуд повноваження члена виконавчого органу у будь-який час.

Така форма захисту є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з особою, якій вони довірили здійснювати управління товариством, і не може розглядатися в площині трудового права.

Конституційний Суд України у Рішенні від 12 січня 2010 року № 1-рп/2010 у справі за конституційним зверненням товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародний фінансово-правовий консалтинг» про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 ЦК України (у попередній редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України від 13 травня 2014 року № 1255-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів») зазначив, що реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а саме корпоративних правовідносин, що виникають між товариством та особами, яким довірено повноваження з управління ним.

Велика Палата Верховного Суду у постановах: від 30 січня 2019 року у справі № 145/1885/15-ц (провадження № 14-613цс18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 501/1571/16-ц (провадження № 14-472цс19), від 19 лютого 2020 року у справі № 145/166 /18 (провадження № 14-524цс19), 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18 (провадження № 14-670цс19), від 13 жовтня 2020 року у справі № 683/351/16-ц (провадження № 14-113цс20) неодноразово зазначала про критерії розмежування між трудовими та господарськими спорами з приводу звільнення членів виконавчого органу товариства, у тому числі голови правління.

Звертаючись з позовом до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Оксамит м. Добропілля» про зміну дати та формування звільнення та стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні в порядку цивільного судочинства спір про зміну дати та формування звільнення суд першої інстанції вірно дослідив матеріали справи та дійшов висновку, що, позивачка не згодна з датою та формулюванням причин звільнення, що до речі приймали збори ОСББ «Оксамит», тобто не згодна з рішенням загальних зборів в частині формулювання її звільнення, що відповідає корпоративному характеру спору, який підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Посилання позивача на, те що даний позов повинен розглядатися у цивільному судочинстві, оскільки вона оскаржує формулювання звільнення є безпідставними з огляду на те, що саме збори співвласників вирішили звільнити позивачку 23.12.2020 року, тобто за для внесення змін у наказ необхідно сам збори співвласників, а тому посилання ОСОБА_1 , на те, що це є трудові а не корпоративні правовідносини є необґрунтованими.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи також не спростовують висновки суду попередньої інстанції.

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Встановивши, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального й процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали - без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 16 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.В. Халаджи

І.В. Кішкіна

Я.В. Хейло

Повний текст судового рішення складено 5 жовтня 2021 року.

Суддя-доповідач О.В. Халаджи