Постанова

Іменем України

04 жовтня 2021 року

місто Київ

справа № 524/5724/18

провадження № 61-10420св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»

відповідач - ОСОБА_1 , який діє у власних інтересах та в інтересах ОСОБА_2 ,

третя особа - Служба у справах дітей Автозаводської районної адміністрації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 07 травня 2019 року у складі судді Предоляк О. С. та постанову Полтавського апеляційного суду від 11 червня 2020 року у складі колегії суддів: Хіль Л. М., Гальонкіна С. А., Кузнєцової О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

На обґрунтування позову посилалося на те, що відповідно до укладеного договору про надання відновлювальної кредитної лінії від 18 липня 2008 року № 711/016/33-Ф між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБСР «Укрсоцбанк») та ОСОБА_1 позичальник отримав кредит у розмірі 32 069, 62 дол. США у межах максимального ліміту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії до 10 липня 2018 року.

18 липня 2008 року між сторонами укладено іпотечний договір № 711/010/1, відповідно до умов якого в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1 .

Зазначив, що відповідач зобов`язувався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої обов`язки в повному обсязі у терміни і на умовах, передбачених кредитним договором, але свого обов`язку відповідач належним чином не виконує, порушує графік повернення кредиту та сплати процентів і допустив виникнення значної за розмірами заборгованості, яка станом на 14 червня 2018 року становить: 71 115, 62 дол. США, з яких: 30 764, 41 дол. США заборгованість за сумою кредиту, 40 321, 21 дол. США - заборгованість за відсотками.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач відзив на позов не надав.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 07 травня 2019 року позов задоволено частково. Звернуто стягнення у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості на 14 червня 2018 року, яка становить: 71 115, 62 дол. США, з яких 30 764, 41 дол. США - заборгованості за сумою кредиту, 40 321, 21 дол. США заборгованості за відсотками, на користь ПАТ «Укрсоцбанк» на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцю на праві приватної власності, шляхом проведення прилюдних торгів згідно із Законом України «Про виконавче провадження» за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайну ціну на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, керувався тим, що відповідач належним чином умови кредитного договору не виконує, порушує графік повернення кредиту та сплати процентів і допустив виникнення значної за розміром заборгованості. Відтак наявні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 07 травня 2019 року, на обґрунтування якої зазначив, що заочне рішення ухвалено за відсутності відповідача. Судові повістки про виклик до суду не отримував. Про існування цього рішення йому стало відомо 24 травня 2019 року з Єдиного державного реєстру судових рішень. Посилався на те що, у рішенні суду не установлено початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на прилюдних торгах.

Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02 грудня 2019 року заяву про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 11 червня 2020 року заочне рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову через неналежне виконання відповідачем умов кредитного договору. Відхиляючи доводи заявника про застосування позовної давності, суд апеляційної інстанції послався на те, що, подаючи заяву про перегляд заочного рішення, відповідач не скористався своїм правом заявити про застосування позовної давності. А тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для вирішення заяви відповідача про застосування позовної давності на стадії апеляційного розгляду.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2020 року ОСОБА_1 із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Так, заявником як підстави касаційного оскарження наведених судових рішень визначено, що:

- оскаржувані рішення судів не відповідають правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18). На переконання заявника, зазначений правовий висновок не свідчить про те, що заяву про застосування позовної давності потрібно вчинити у заяві про перегляд заочного рішення і що така не може бути подана під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Отже, серед підстав касаційного оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій заявником зазначена та підстава, яка згадана у пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України, що свідчить про виконання ним вимог пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України щодо форми та змісту касаційної скарги.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 24 липня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені

пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 18 липня 2008 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 711/016/33-Ф, відповідно до якого позичальник отримав кредит у розмірі 32 069, 62 дол. США у межах максимального ліміту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії 10 липня 2018 року. Кредит надано на споживчі цілі.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань ОСОБА_1 18 липня 2008 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки.

Згідно з пунктом 1.1 договору іпотеки іпотекодавець передає іпотекодержателю в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , і належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 01 червня 1998 року.

Пунктом 4.1 іпотечного договору визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до пункту 4.5 іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду; на підставі виконавчого напису нотаріуса; шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмета іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статті 37 Закону України «Про іпотеку»; шляхом продажу предмету іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Згідно з пунктом 4.6 у разі звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, реалізація предмету іпотеки здійснюється у спосіб, зазначений у відповідному рішенні суду.

Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надав відповідачу в борг грошові кошти.

Листом від 20 червня 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» на адресу відповідача направлено вимогу про усунення порушень та вимогу про добровільне виселення, відповідно до якого станом на 19 квітня 2018 року загальна сума заборгованості за кредитним договором становить 86 659, 63 дол. США.

У зв`язку з наведеним банк вимагав від позичальника у тридцятиденний строк сплатити заборгованість за кредитом, відсотками за користування кредитом та нараховану неустойку. Відповідачів також попереджено, що у разі невиконання ними цієї вимоги банком буде звернуто стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з наданим банком розрахунком заборгованості станом на 14 червня 2018 року розмір невиконаних зобов`язань становив 71 115, 62 дол. США.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону України «Про іпотеку»).

За приписами частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

За правилами статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Суд апеляційної інстанції, відхиляючи доводи апеляційної скарги про пропуск позовної давності звернення позивача до суду із позовом, зробив висновок, що, подаючи заяву про перегляд заочного рішення, відповідач не скористався своїм правом заявити про застосування позовної давності.

Зазначений висновок узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18), у якому зазначено, що якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Додатково Верховний Суд врахував, що заявник не посилався на пропуск позовної давності позивачем також в апеляційній скарзі, а вперше заявив про її пропуск цього строку лише у відповіді на відзив на апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк», що також не відповідає правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18).

Аналогічний висновок щодо застосування положень про позовну давність з урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду міститься у постановах Верховного Суду від 26 грудня 2019 року у справі № 2-11459/11 (провадження № 61-7853св18), від 07 липня 2021 року у справі № 127/5872/14 (провадження № 61-2561св20). Підстави для відступу від цього висновку відсутні.

Крім того, у матеріалах справи наявні докази того, що ОСОБА_1 був повідомлений про судове засідання, призначене на 23 вересня 2019 року, адже у своєму клопотанні про перенесення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю представника (а. с. 89 т. 1) просив розгляд справи призначити на іншу дату. Судом також направлялася судова повістка на адресу позивача щодо судового засідання, призначеного на 23 квітня 2019 року (а. с. 97 т. 1), проте судова повістка повернулася без відмітки про її вручення адресатові з інших причин.

Отже, відповідачу, який звернувся з досліджуваною касаційною скаргою, було достеменно відомо про звернення цього позивача до нього з відповідним позовом, наявність справи про звернення стягнення на належний йому предмет іпотеки, втім, реалізуючи на власний розсуд належні йому процесуальні права, він не скористався правом заявити про застосування до спірних правовідносин правил про позовну давність ані у запереченнях на позов та заяві про перегляд заочного рішення у суді першої інстанції, ані в апеляційній скарзі на оскаржуване заочне рішення.

Отже, за загальних правил про змагальність цивільного процесу, сторони повинні, як правило, у суді першої інстанції повідомити усі доводи, що мають значення для правильного вирішення спору, а також надати усі наявні докази, що стосуються такого спору, у суді першої інстанції. За винятком окремих випадків, подання нових доказів та повідомлення нових аргументів, окрім як в суді першої інстанції, порушуватиме принцип рівності перед судом, створюватиме умови для перегляду судових рішень судів першої інстанції та їх скасування в апеляційному та касаційному порядку, які були законними та обґрунтованими станом на момент їх постановлення суді першої інстанції.

Апеляційний та касаційний перегляд судових рішень призначені для виправлення помилок суду першої інстанції, такі види провадження не призначені для здійснення переоцінки тих судових рішень, які на час їх ухвалення відповідали усім вимогам щодо правомірності та справедливості судового розгляду в суді першої інстанції.

Отже, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій фактичні обставини справи свідчать про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України

«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 07 травня 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 11 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

В. В. Яремко