КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/1181/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 вересня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , нарішення Дніпровського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Чех Н.А. в м. Київ 30 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У січні 2020 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення.

Позовна заява мотивована тим, що 29 жовтня 2019 року на сайті ДП «СЕТАМ» було оприлюднено лот № 384885, який містив квартиру АДРЕСА_1 , зазначена квартира продавалася в порядку виконання вироку суду, яким було конфісковане майно відповідача ОСОБА_1 18 листопада 2019 року його було визнано переможцем електронних торгів по даному лоту, а 19 грудня 2019 року приватним нотаріусом Рогачем В.В. видане свідоцтво, яке підтверджує, що квартира за вказаною адресою, належить йому на праві власності.

20 грудня 2019 року в центрі надання адміністративних послуг він отримав витяг з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, яким підтверджується реєстрація в належній йому квартирі попереднього власника - ОСОБА_1 , інші особи в квартирі не зареєстровані і відповідно не проживають.

Зазначав, що з 11 грудня 2019 року і до сьогодні він неодноразово намагався поспілкуватися з відповідачем за адресою її реєстрації, проте двері квартири ніхто не відчиняв ні йому, ні викликаним ним працівникам поліції. Отже, хоча він і є добросовісним набувачем майна (квартири), фактично позбавлений права ним користуватися та розпоряджатися.

На підставі вищевикладеного, посилаючись на ст. 316, 317, 319, 321, 328, 346, 383, 387, 391 ЦК України, ст. 109 ЖК УРСР, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», просив визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 , та примусово зняти її з реєстраційного обліку в його квартирі; виселити ОСОБА_1 з квартири за вказаною адресою, без надання іншого житла.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 червня 2021 року позов задоволено. Усунуто перешкоди в користуванні правом власності ОСОБА_3 шляхом визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , та знято її з реєстраційного обліку за даною адресою; виселено ОСОБА_1 з квартири за вказаною адресою без надання іншого житла; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з?ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 червня 2021 року у та ухвалити нове рішення про відмову в позові, поклавши на позивача судові витрати.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що спірна квартира була придбана нею в період шлюбу і є спільною сумісною власністю відповідача та ОСОБА_4 . З 2007 року вона не мала у власності інших житлових приміщень, з моменту придбання квартири і до цього часу відноситься до квартири як до свого єдиного житла, при цьому органи державної виконавчої служби не повідомляли відповідача про арешт та опис квартири і виставлення її на торги.

Вказувала, що вимога про зняття відповідача з реєстрації не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства відповідно до ст. 19 ЦПК України, оскільки належить до дискреційних повноважень органів реєстрації і позивач, вважаючи, що є правові підстави для зняття відповідача з реєстраційного обліку, повинен був звернутись з відповідною заявою до органу реєстрації. Задовольнивши цю вимогу, суд першої інстанції прийняв рішення про обов`язки органу реєстрації без його залучення до участі у справі навіть у якості третьої особи.

Вважала незаконною вимогу про виселення без надання іншого житлового приміщення, посилаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 31 жовтня 2018 року в справі № 753/12729/15-ц, Верховного Суду від 24 березня 2021 року в справі № 310/2258/18-ц.

Вказувала на незаконність вимоги про визнання відповідача такою, що втратила право користування квартирою, на підставі ст. 16, 387, 391 ЦК України, однак вказані позивачем правові норми не передбачають такого способу захисту цивільних прав як визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Обраний позивачем спосіб захисту встановлений тільки у ст. 72 ЖК УРСР, згідно якої правовою підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є виключно її відсутність понад шість місяців у житловому приміщенні без поважних причин. Однак жодних доказів на підтвердження того, що відповідач не проживає в квартирі, позивачем надано не було, натомість докази, наявні в матеріалах справи, підтверджують зворотнє.

Наголошувала, що право відповідача на житло гарантоване законодавством, посилаючись на положення Конституції України та відповідні рішення ЄСПЛ. Вказувала, що постійно проживає в квартирі з 2007 року, тому квартира є її житлом у розумінні ст. 8 Конвенції, і позбавлення відповідача житла шляхом виселення її з квартири чи позбавлення права користування квартирою може бути здійснено лише з суворим дотриманням норм чинного законодавства, які регулюють такий порядок, однак, як вбачається з матеріалів справи, визначені ЖК УРСР підстави для втручання у право відповідача на житло шляхом її виселення чи позбавлення права користування квартирою відсутні.

Зазначала, що позивачем у своїй позовній заяві об?єднано три позовні вимоги про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, примусове зняття її з реєстраційного обліку та виселення відповідача з квартири без надання іншого житла, однак доцільність об?єднання цих вимог в одному провадженні позивачем не доведена, а вимога про примусове знання відповідача з реєстраційного обліку взагалі повинна розглядатись в порядку адміністративного судочинства. Відкривши провадження в справі, суд першої інстанції порушив правила юрисдикції загальних судів.

Вважала, що вимога про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та вимога про виселення є взаємовиключними, вони не пов`язані між собою поданими доказами та підставами виникнення, тому відсутні правові підстави для об`єднання цих вимог в одному провадженні. Тому позовна заява в частині цих двох вимог підлягала поверненню позивачу згідно ч. 4 ст. 185 ЦПК України.

Посилалася на те, що об?єднання цих вимог у справі значно № 755/1181/20 значно ускладнило її розгляд та утруднило реалізацію відповідачем свого права на судовий захист, після відкриття провадження у справі неможливо було визначити, які обставини будуть досліджуватися судом, які докази по справі необхідно зібрати та надати суду для захисту права відповідача на житло, це призвело до неможливості повного встановлення обставин, які мають значення для справи. Натомість під час судового розгляду широко обговорювались питання, які не мають жодного відношення до позовних вимог, наприклад, твердження позивача про те, що відповідачу мало бути відомо про реалізацію квартири, твердження позивача про те, що відповідач була притягнута до кримінальної відповідальності у 2012 році тощо.

Звертала увагу, що суд першої інстанції на свій розсуд змінив предмет позову, а саме замість двох перших вимог про визнання відповідача такою, що втратила право користування квартирою та примусового зняття відповідача з реєстраційного обліку задовольнив одну вимогу про усунення перешкод у користуванні правом власності.

Вказувала, що оскаржуване рішення не містить посилань на докази, які б доводили наявність правових підстав для його задоволення. Суд першої інстанції обґрунтував задоволення позову наявністю якогось рішення про конфіскацію квартири та проведення якоїсь конфіскації майна в рамках кримінальної справи, однак жодного судового рішення про конфіскацію квартири чи про позбавлення відповідача права користування квартирою немає. За таких умов оскаржуване рішення прийняте з недоведеністю обставин, які суд вважав встановленими.

Наголошувала, що в наданому державною виконавчому службі акті державного виконавця від 11 грудня 2019 року вказано, що квартира була реалізована як предмет іпотеки, натомість позивач стверджував, що квартира продана в порядку реалізації конфіскованого майна. Суд першої інстанції не дослідив обставини щодо реалізації квартири в порядку реалізації предмету іпотеки, а дійшов необґрунтованого висновку про припинення права відповідача на квартиру в рамках кримінального провадження на підставі рішення про конфіскацію.

Зазначала, що суд першої інстанції не застосував спеціальні норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, рішення не містить посилання на норми ЖК УРСР чи Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд застосував загальні норми ЦК України про право власності, однак предметом спору в даній справі не є право власності на квартиру. Також суд першої інстанції застосував норми Закону України «Про виконавче провадження», які взагалі не стосуються предмету спору.

Від позивача ОСОБА_3 відзив на апеляційну скаргу, в якій позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, та наводив власні спростування доводів апеляційної скарги.

Вважав, що судове рішення ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим в розумінні ч. 1 ст. 263 ЦПК України, а доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, що ухвалене на основі приписів норм права, які регламентують спірні правовідносини та на основі з?ясованих обставин, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, що були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Судом встановлено, що згідно протоколу № 446069 про проведення електронних торгів, торги відбулися 18 листопада 2019 року, реєстраційний номер лота 384885, найменування майна - квартира АДРЕСА_1 , стартова ціна 343420 грн., ціна продажу 467777 грн., переможець торгів - ОСОБА_3 (а. с. 7 - 9 т. 1).

На а. с. 10 - 11 т. 1 знаходиться копія акту державного виконавця про проведення електронних торгів (аукціону) з реалізації арештованого майна від 11 грудня 2019 року, затвердженого начальником Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва ГТУЮ у м. Києві, згідно якого старшим державним виконавцем в порядку примусового виконання виконавчого листа від 24 грудня 2012 року, виданого Дніпровським районним судом м. Києва про конфіскацію всього майна, яке є власністю ОСОБА_1 , складено відповідний акт про проведені електронні торги з реалізації майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Льовушкіною С.А. 12 листопада 2007 року та зареєстровано в реєстрі за реєстровим № 830. Квартира АДРЕСА_1 , реалізована 18 листопада 2019 року в межах процедури виконавчого провадження на веб-сайті електронних торгів https://setam.net.ua. Переможцем електронних торгів оголошено учасника № 10 ОСОБА_3 .

На а. с. 12 - 13 т. 1 знаходиться копія свідоцтва, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогач В.В. 19 грудня 2019 року, яким посвідчено, що ОСОБА_3 належить на праві власності квартира АДРЕСА_1 , що належала на праві власності ОСОБА_1 , та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Згідно витягу з Реєстру територіальних громад про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою АДРЕСА_2 , станом на 20 грудня 2019 року в квартирі з 14 грудня 2007 року зареєстрована одна особа, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 15 т. 1).

На а. с. 68 т. 1 знаходиться копія листа Головного управління національної поліції у м. Києві від 20 лютого 2020 року, яким ОСОБА_3 повідомлено про реєстрацію його заяв, а саме 14 січня 2020 року та 15 січня 2020 року зареєстровано заяви ОСОБА_3 про те, що заявник купив квартиру за адресою АДРЕСА_2 , попередня власниця з 11 грудня не відкриває двері, там проживає, на контакт не виходить.

На а. с. 77 - 78 т. 1 знаходиться копія договору купівлі-продажу квартири від 12 листопада 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Льовушкіною С.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 830 на підставі якого ОСОБА_1 придбано квартиру за адресою . АДРЕСА_2 .

На а. с. 79 т. 1 знаходиться копія довідки про звільнення серії НОМЕР_3, виданої 20 червня 2014 року ОСОБА_1 , засуджена 26 липня 2012 року Апеляційним судом м. Києва за ст. 358 ч. 3, 15 ч. 2, 190 ч. 4, 358 ч. 4, 70 КК України до 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна, залік з 05 жовтня 2011 року по 27 квітня 2012 року, про те, що вона відбувала покарання в установах Державної кримінально-виконавчої служби з 26 липня 2012 року по 20 червня 2014 року, звільнена з Качанівської виправної колонії № 54 згідно ухвали Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 червня 2014 року на підставі ст. 2 Закону України «Про амністію» 2014 року, прямує до місця проживання АДРЕСА_2 .

На а. с. 81 - 82 т. 1 знаходиться копія квитанції Ощадбанку за лютий 2020 року про оплату ОСОБА_1 послуг АТ «Київгаз» за розподіл газу в сумі 15,72 грн.

На а. с. 83 т. 1 знаходиться копія листа ТОВ «Євро-Реконструкція» від 21 грудня 2016 року, адресованого ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_2 , стосовно якості надання послуги з опалення.

На а. с. 84 т. 1 знаходиться копія акту № 1 від 28 березня 2016 року, про те, що працівником КиївВодоканалСервіс здійснено обробку зливних труб вартістю 162 грн., акт підписано замовником ОСОБА_6 .

На а. с. 140 - 147 т. 1 знаходиться копія вироку Дніпровського районного суду м. Києва від 27 квітня 2012 року в справі № 2604/5198/2012, яким ОСОБА_1 визнана винною у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України та призначено їй остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна; на підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_1 від призначеного покарання, якщо вона протягом 3 років не вчинить нового злочину і виконає покладені на неї обов`язки.На а. с. 148 - 162 т. 1 знаходиться копія вироку Апеляційного суду м. Києва від 26 липня 2012 року в справі № 2604/5198/2012, яким вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 27 квітня 2012 року скасовано та призначено ОСОБА_1 остаточне покарання у виді 6 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є її власністю.

На а. с. 163 - 167 т. 1 знаходиться копія ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 листопада 2020 року в справі № 2604/5198/2012, яким вирок Апеляційного суду м. Києва від 26 липня 2012 року щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_7 змінено, зменшивши призначений кожному із засуджених розмір стягнення на користь НДЕКЦ при ГУ МВС України в м. Києві судових витрат до 4352,35 грн.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до апеляційної скарги додано копію акту старшого державного виконавця Дніпровського районного ВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві про проведення електронних торгів (аукціону) з реалізації арештованого майна (предмета іпотеки) від 11 грудня 2019 року (а. с. 218 - 219 т. 1).

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Оскільки апеляційна скарга не містить клопотання про дослідження нових доказів із обґрунтуванням поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, в ній не наведено об`єктивних причин, які перешкодили подати вказані докази у встановлений законом строк, не заявлено клопотання про поновлення строку для подання нових доказів, тому апеляційний суд не має процесуальних повноважень приймати вказані докази та вирішувати справу з посиланням на них.

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 19 травня 2021 року в справі № 488/1449/16-ц (провадження № 61-9308св20), встановивши, що суд апеляційної інстанції, змінюючи законне і обгрунтоване рішення суду першої інстанції щодо розміру заборгованості, аргументував свою позицію тим, що розмір нарахованої банком заборгованості за процентами розраховано з застосуванням збільшеної процентної ставки, що не було передбачено умовами, які були узгоджені з ОСОБА_8 на час підписання ним довідок про умови кредитування від 20 вересня 2010 року та 12 січня 2011 року. Однак, до позовної заяви банк відповідних довідок не додавав, не приєднував в якості доказу під час розгляду справи в суді першої інстанції, подавши їх лише на стадії апеляційного перегляду справи. У порушення вимог статті 367 ЦПК України позивач не надав доказів неможливості подання зазначених довідок про умови кредитування до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, тому апеляційний суд не мав процесуальних повноважень приймати вказані докази та вирішувати справу з посиланням на ці довідки. Безпідставно змінивши законне й обгрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд допустив помилку в застосуванні процесуального та матеріального закону.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом позову у справі, що переглядається, є усунення позивачу перешкод в користуванні власністю шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, виселення відповідача зі спірної квартири, яку позивач набув у власність в ході примусового виконання судового рішення (вироку) про конфіскацію всього належного відповідачу майна, та зняття відповідача з реєстраційного обліку.

Не підтверджуються будь-якими доказами, крім усних пояснень, не входять до предмету доказування в цій справі та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про належність спірної квартири на праві спільної сумісної власності подружжю ОСОБА_1 , про неповідомлення органами державної виконавчої служби про здійснення ними виконавчих дій та реалізацію спірної квартири на електронних торгах.

Апеляційний суд відхиляє, як необгрунтовані, доводи апеляційної скарги про відсутність будь-якого судового рішення про конфіскацію квартири та докази здійснення дій по позбавлення відповідача квартирою в рамках кримінального провадження, оскільки вони спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи, зокрема вироком Апеляційного суду м. Києва від 26 липня 2012 року в справі № 2604/5198/2012, яким вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 27 квітня 2012 року скасовано та призначено ОСОБА_1 остаточне покарання у виді 6 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є її власністю (а. с. 148 - 162 т. 1), а також актом державного виконавця про проведення електронних торгів (аукціону) з реалізації арештованого майна від 11 грудня 2019 року, затвердженого начальником Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва ГТУЮ у м. Києві, згідно якого старшим державним виконавцем в порядку примусового виконання виконавчого листа від 24 грудня 2012 року, виданого Дніпровським районним судом м. Києва складено відповідний акт про конфіскацію всього майна, яке є власністю ОСОБА_1 (а. с. 10 - 11 т. 1).

Крім того, апеляційним судом відхиляються доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не дослідив обставини щодо реалізації квартири в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки такі доводи відповідача ґрунтуються на доказі, який не був наданий до суду першої інстанції в порядку та в строки, передбачені ст. 83 ЦПК України, і відтак не був предметом його дослідження, а саме акт державного виконавця від 11 грудня 2019 року, не прийнятий апеляційним судом як доказ із наведених вище підстав відповідно до вимог ч. 3 ст. 367 ЦПК України.

Є неспроможними та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції змінив предмет позову без відповідної заяви позивача, а саме замість двох позовних вимог про визнання відповідача такою, що втратила право користування квартирою та примусове зняття відповідача з реєстраційного обліку в квартирі задовольнив одну позовну вимогу про усунення перешкод в користуванні правом власності.

Звертаючись до суду, ОСОБА_3 посилався на вимоги ст. 391 ЦК України, мотивував позов, зокрема й тим, що належним способом захисту його порушених прав є усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням, зняття її з реєстрації з місця проживання та виселення.

Враховуючи наведене, задоволення вимог судом першої інстанції у такому вигляді не може вважатися зміною предмету позову, а доводи апеляційної скарги в цій частині зводяться до надміру формалізованого підходу щодо дослівного розуміння вимог позову та відхиляються апеляційним судом.

Не ґрунтуються на вимогах закону та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що позовна заява в частині вимоги про виселення та вимоги про визнання відповідача такою, що втратила право користування квартирою, підлягала поверненню позивачу згідно ч. 4 ст. 185 ЦПК України.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 185 ЦПК України позовна заява повертається у випадках, коли порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 188 цього Кодексу.

Частинами 4, 5 ст. 188 ЦПК України передбачено, що не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом. Не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, щодо яких законом визначена виключна підсудність різним судам.

Інші заборони об`єднання кількох вимог в одному провадженні ст. 185 ЦПК України не містить, а оскільки заявлені позивачем вимоги про виселення та вимоги про визнання відповідача такою, що втратила право користування квартирою належало розглядати в порядку одного судочинства (цивільного) та одним судом (за правилами виключної підсудності за місцезнаходженням нерухомого майна), відтак підстави для повернення позовної заяви в даному випадку були відсутні.

Доводи апеляційної скарги про розгляд трьох позовних вимог в одному провадженні ускладнив її розгляд та утруднив реалізацію відповідачем свого права на судовий захист є необґрунтованими, крім того, апеляційний суд враховує, що процесуальний інститут роз`єднання позовних вимог запроваджено для забезпечення своєчасного вирішення судом спору з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів саме позивача як особи, яка звернулася до суду, а не відповідача, оскільки суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача.

Оцінюючи правильність висновків суду першої інстанції по суті позову та доводи апеляційної скарги в цій частині, апеляційний суд виходить із наступного.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За змістом статті 391 ЦК України власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється в день звернення особи, на підставі заяви особи, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Звертаючись до суду, позивач просив визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселити її та знятти з реєстраційного обліку з підстав, передбачених статтями 316, 317, 319, 321, 328, 346, 379, 383, 387, 391 ЦК України, ст. 109, 116 ЖК УРСР, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. 41 Конституції України.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Задовольняючи позов про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач втратила право на квартиру на підставі судового рішення, яким конфісковане все її майно, та відхилив доводи відповідача про допустимість виселення лише при наданні іншого житла з огляду на те, що право власності відповідача та право користування спірною квартирою було припинено в результаті конфіскації даного майна, проведеного в рамках кримінальної справи.

Дійсно, відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі конфіскації.

Разом із тим, в даному випадку суд першої інстанції помилково ототожнив право власності на майно та право користування житловим приміщенням, яке має окремий режим правового регулювання та окремі підстави припинення, зокрема ст. 405 ЦК України для членів сім?ї власника житла та ст. 72, 107 ЖК УРСР для наймачів жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду та пов`язані з відсутністю особи у житловому приміщенні, однак жодна з передбачених цими нормами підстав не є підставою позову ОСОБА_3 і не надано доказів відсутності ОСОБА_1 в спірному приміщенні, натомість позивач посилався на те, що ОСОБА_1 чинить йому перешкоди в користуванні належною йому квартирою, оскільки проживає в ній.

Встановлюючи, що відповідач втратила право на квартиру, судом першої інстанції не уточнено, яке саме право відповідача на квартиру є втраченим і на підставі якої норми матеріального права, допустивши таким чином неповноту з?ясування обставин, що мають значення для справи.

Також суд першої інстанції не врахував, що позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням в зв`язку з відсутністю в ньому та про виселення особи є взаємовиключними і не можуть бути задоволені одночасно.

Крім того, поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Інших винятків, в тому числі виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення в порядку конфіскації, частина друга ст. 109 ЖК УРСР не передбачає.

До того ж, Верховним Судом у його постановах у справах про виселення неодноразово наголошувалось, що навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, якою закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і семейного життя, до свого житла і кореспонденції; органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров?я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Так, розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення ст. 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішеня щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Такої оцінки виселенню ОСОБА_1 суд першої інстанції не надав, зосередившись виключно на захисті права власності позивача.

Крім того, задовольняючи вимогу про примусове знаття відповідача з реєстраційного обліку в квартирі за адресою АДРЕСА_2 , судом першої інстанції не враховано положення частини першої статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», відповідно до якої зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або померлою.

Таким чином, безпосередньо саме рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення і є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку, і заявлена ОСОБА_3 вимога не могла бути розглянута в порядку цивільного судочинства, оскільки рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, або виселення є самостійною підставою для зняття цієї особи з реєстрації.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в постановах від 23 червня 2021 року в справі № 279/2993/19 (провадження № 61-6415св20), від 22 січня 2021 року в справі № 336/4571/18 (провадження № 61-7222св19).

Крім того, задовольняючи вимогу про зняття відповідача з реєстраційного обліку, суд першої інстанції не врахував, що уповноважений орган реєстрації не залучений до участі в справі як відповідач або третя особа.

Також при ухваленні рішення судом першої інстанції застосовано норми Закону України «Про виконавче провадження», які не стосуються предмету спору.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з?ясування обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, та з неправильним застосуванням норм матеріального права, відтак рішення суду не може вважатись законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи по суті позовні вимоги ОСОБА_3 , апеляційний суд виходить із того, що спір щодо усунення перешкод в користуванні майном у даній справі виник між новим власником квартири, який набув її шляхом придбання на електронних торгах, та попереднім власником квартири ОСОБА_1 , право власності якої на квартиру припинено на підставі вироку Апеляційного суду м. Києва від 26 липня 2012 року в справі № 2604/5198/2012, яким відповідачу призначено покарання з конфіскацією майна.

Заявляючи вимоги про визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням, зняття з реєстрації за місцем проживання та виселення, ОСОБА_3 посилався на те, що він є добросовісним набувачем майна, однак позбавлений права ним користуватися та розпоряджатися, оскільки відповідач, продовжуючи проживати в спірній квартирі, не відчиняє двері, ухиляється від спілкування, створюючи перешкоди в користуванні квартирою і досі зареєстрована в ній.

Оскільки з матеріалів справи беззаперечно встановлено, що відповідач ОСОБА_1 проживає в спірній квартирі, і оскільки для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, визначальною обставиною як відповідно до ст. 405 ЦК України, так відповідно до ст. 72, 107 ЖК УРСР, є її відсутність в такому приміщенні, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Крім того, апеляційний суд враховує, що ОСОБА_1 не належить до членів сім?ї позивача, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин ст. 405 ЦК України, так і не є наймачем спірного житлового приміщення, що унеможливлює застосування ст. 72, 107 ЖК УРСР.

Вирішуючи позовні вимоги про виселення відповідача з належної позивачу квартири, апеляційний суд виходить із наступного.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» від 18 листопада 2004 року, заява № 58255/00).

У пункті 36 вказаного рішення Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду від 09 січня 2020 року у справі № 559/8/18 (провадження 61-7274св19).

У кожній конкретній справі указаної категорії суд має належно дослідити указані вище обставини, перевірити як доводи власника майна, якими обґрунтовано порушення його права власності, так і доводи осіб, до яких пред`явлені відповідні вимоги, оцінити співмірність вимог та заперечень.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого

2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Велика Палата Верховного Суду під час розгляду справи № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) у постанові від 21 серпня 2019 року дійшла висновку, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на повагу до житла у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Апеляційний суд враховує, що обтяження власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на конфісковане нерухоме майно, є передбачуваними.

Апеляційний суд приймає до уваги, що позивач міг передбачити характер та вагу обтяження його майбутньої нерухомості,зокрема, про наявність відповідних речових прав осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, тобто мав можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість,та не здійснив достатньої належної обачності при придбанні спірної квартири на електронних торгах, натомість виселення відповідача становитиме для неї надмірний тягар, зробить її безпритульною та порушить її конституційне право на повагу до житла, яким вона користується з 2007 року, крім періоду відбування покарання у вигляді позбавлення волі з 26 липня 2012 року по 20 червня 2014 року (а. с. 79 т. 1), а також вплине на її приватне та сімейне життя, її права та законні інтереси.

Зважаючи на загальне правило ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, апеляційний суд враховує, що позивачем всупереч його процесуальних обов`язків не надано доказів наявності іншого житла у відповідача, яка цю обставину заперечує.

Крім того, апеляційний суд враховує, що в матеріалах справи відсутні докази отримання відповідачем вимоги позивача про добровільне звільнення житлового приміщення.

Доказами такого отримання не може вважатись лист ГУНП у м. Києві від 20 лютого 2020 року про реєстрацію поліцією повідомлень, отриманих від ОСОБА_3 , про перешкоджання попередньою власницею у користуванні квартирою, оскільки із нього не можна дійти висновку про фактичну обізнаність відповідача щодо майнових претензій до неї з боку позивача.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме в статті 2 ЦПК України, згідно із частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України стаття 5 ЦПК України.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Враховуючи вимоги як міжнародних договорів, так і національного законодавства, зміст правовідносин сторін, позицію, неодноразово підтриману Великою Палатою Верховного Суду, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин,та зважаючи на те, що основною підставою виселення зазначено зміну власника, колишній власник іншого житла у власності не має, апеляційний суд приходить до висновку про необґрунтованість заявленого позову про виселення.

Виходячи із вищевикладеного, а також оскільки така вимога не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, апеляційний суд також відмовляє в задоволенні вимог про зняття відповідача з реєстрації за місцем проживання.

Апеляційний суд враховує, що позивач, як новий власник житла, не позбавлений можливості звернутися з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні належним йому майном шляхом вселення, що в даному випадку буде ефективним способом захисту його порушеного права.

При розгляді даного спору апеляційним судом враховано правові висновки, викладені Верховним Судом в постанові від 04 березня 2020 року в справі № 608/1823/17, провадження № 61-5768св19, в якій Верховний Суд, ухвалюючи нове рішення, відмовив в задоволенні позову про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права та із порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про відмову в позові.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує із позивача на користь відповідача судові витрати в розмірі 2522,40 грн. судового збору, понесених нею за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 червня 2021 року скасувати та прийняти нову постанову.

Відмовити ОСОБА_3 в позові до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення.

Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати в розмірі2522,40 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 01 жовтня 2021 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.