ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2021 року м. Чернівці

Справа № 726/39/21

Провадження №22-ц/822/612/21

Провадження №22-ц/822/704/21

Чернівецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Литвинюк І.М.,

суддів: Височанської Н.К., Лисака І.Н.

секретар Тодоряк Г.Д.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Неотех»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 09 квітня 2021 року та додаткове рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 11 травня 2021 року, головуючий у І-й інстанції Проскурняк І.Г.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Неотех» (далі ТОВ «Неотех») про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що згідно з Наказом №1 від 02 січня 2002 року ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду столяра верстатника зі ставкою середньомісячної заробітної плати в розмірі 320,76 грн, що роботодавцем еквівалентно було прирівняно до валютного курсу Євро в розмір 350 Є на руки. Протягом шести місяців, завдяки власним хорошим здібностям швидкого навчання в налагодженні процесу виробництва дерев`яних будівельних конструкцій, меблів, установлення столярних виробів, швидкого пристосування та комунікації з колективом, що якісно відбивалося на реалізації продуктів виробництва та відповідно стрімкого росту новоствореного підприємства, керівництвом підприємства, в особі бенефіціарного власника ОСОБА_2 , задля стимулювання його на подальшу активну співпрацю з підвищенням професійних розрядів його кваліфікації та покладенням на нього низки інших відповідальних обов`язків з контролю якості виконання замовлення, як заохочення, йому поступово виплачувалась премія та відсоткові гонорари.

Зазначав, що станом на 2017 рік йому було підвищеного заробітну плату до позначки в 23 000 грн на руки, що до валютного курсу 2017 року становило 700 Є.

Отже, впродовж 18 років він перебував у трудових відносинах з відповідачем, що підтверджується записами у трудовій книжці.

Посилався на те, що наприкінці 2019 року йому стало відомо, що задля уникнення можливостей ускладнень фінансових потужностей підприємства та розподілення митних операцій в наступному 2020 році, з січня 2020 року виплата його заробітної плати в повному обсязі з доплатою недорахованих коштів за грудень 2019 року не те що затримувалася, а взагалі не видавалася. 09 вересня 2020 року він припинив трудовий договір з відповідачем з власної ініціативи та очікував на повний розрахунок належних йому зарплатних коштів, хоча б при звільненні. Через деякий час він виявив, що при звільненні запис у його трудовій книжці було внесено відповідачем із зазначенням п.1 ч.1 ст.36 згідно з Наказом №25 від 09 вересня 2020 року, де вказані підстави припинення трудового договору не відповідають дійсності, оскільки при звільненні він наполягав саме на підставі п. 4 ч.1 ст. 36 КЗпП України, а саме з ініціативи працівника.

При звільненні з роботи повний розрахунок з ним не проводився, заробітна плата в сумі 196 421,05 грн не виплачена. Вартість невикористаної відпустки із збереженням посадового окладу в розумінні положень ст.ст. 74-76 та ст. 83 КЗпП України за липень місяць 31,1290*700Є=21 790,30 грн не виплачена.

Вважає за належне вимагати компенсацію за час затримки заробітного розрахунку, починаючи з 09 вересня 2020 року по день фактичного розрахунку відповідачем, в сумі середньомісячного посадового окладу розміром 350 Є в розрахунковому еквіваленті до національної валюти гривні на час розрахунку відповідно до офіційного курсу валют НБ України ((32,8+34,6)/2*3міс.*350Є=35385,00 гривень).

У зв`язку з невиплатою заробітної плати при звільненні він поніс моральні страждання, які виразились у неотриманні коштів на проживання на протязі певного періоду, що зумовило зміну способу життя, необхідності докладати додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї, що завдало йому моральних страждань, які виразились в переживаннях, пов`язаних із необхідністю звернення до суду за захистом свого порушеного права.

Просив зобов`язати ТОВ «Неотех» виплатити заборгованість із заробітної плати за період з 15 грудня 2019 року по 09 вересня 2020 року в сумі 196 421,05 грн, виплатити на його користь середній заробіток за час невикористаної відпустки в сумі 21 790,30 грн, виплатити на його користь компенсацію за час затримки заробітного розрахунку 35 385 грн та завдану йому моральну шкоду в розмір 200 000 грн, а також стягнути судові витрати.

Зобов`язати ТОВ «Неотех» виправити невірний запис в трудовій книжці із «звільнений з посади за п. 1 ст. 36 КЗпП України» на вірний «звільнений з посади будівельний столяр УІ розряду згідно з п. 4 ст. 36 КЗпП України».

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 09 квітня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 11 травня 2021 року задоволено заяву ОСОБА_3 про стягнення витрат на правову допомогу.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Неотех» понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 18 000 грн.

На рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 09 квітня 2021 року та додаткове рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 11 травня 2021 року ОСОБА_1 подав апеляційні скарги, в яких просить зазначені рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Зазначає, що за змістом оскаржуваного рішення у ньому наведені загальні абстрактні фрази, однак відсилання до доказів, якими обгрунтована позовна заява, висновки щодо їх вагомості та доведеності ними обставин, а також на їх посилання та врахування суддею, здійснено без зазначення жодної оцінки їх належності та допустимості, а також обгрунтування мотивів їх відхилення та врахування доказів, наданих відповідачем.

При винесенні рішення суд взяв до уваги наявність у запереченні відповідача на відповідь до відзиву «Розрахунок компенсації за невикористану відпустку» за період 02 січня 2002 року по 18 грудня 2020 року, проте свідомо оминув своєю увагою дату складання. Без сумніву, що даний «документ» складався в період с 03 березня 2021 року по 05 квітня 2021 року.

В апеляції також посилається на те, що умовне позначення неявки з причин прогулу в Табелях в графі позивача значиться буквений код «ПР»- прогул. Однак якщо невідомі причини, через які відсутній працівник, графа табеля «Відмітки про явки та неявки за числами місяця» залишається незаповненою, поки працівник вийде на роботу й надасть підтвердні документи.

Судом першої інстанції проігноровано, що відповідачем було знівельовано увагу на суть спору та допущено зловживання процесуальними правами як учасника справи, адже надавши суду першої інстанції «Відомості на виплату грошей» лише за жовтень -1/2 грудня 2019 року, відповідач свідомо не надав учасникам справи ні відомостей спірного періоду, а саме за 2020 рік, ні копії трудового договору.

На апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_3 подала відзив, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційних скарг та відзиву, судова колегія вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з довідками про доходи ОСОБА_1 належним чином та вчасно нараховувалися кошти за виконану ним роботу, про що свідчить його підпис у відомостях про отримання коштів до грудня 2019 року, та з цього часу він не з`являвся на робочому місці та не виконував свої обов`язки згідно з трудовим договором, що підтверджується актами та колективними заявами про відсутність на роботі працівника.

Листом вих. №4 від 07 жовтня 2020 року про необхідність отримання ОСОБА_1 належних йому виплат при звільненні, який він сам долучив до матеріалів справи, підтверджується обізнаність про можливість отримання нарахованих йому коштів, отже, відповідач виконав свій обов`язок повідомлення працівника про нараховану суму коштів та можливість їх отримання.

Дослідивши документально підтверджені витрати на правову допомогу, а також розрахунки таких витрат, суд першої інстанції прийшов до висновку про стягнення цих витрат з ОСОБА_1 ..

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що відповідно до Наказу від 02 січня 2002 року ОСОБА_1 прийнято на посаду столяра з 02 січня 2002 року на неповний робочий день згідно із його заявою.

09 вересня 2020 року ОСОБА_1 подав на ім`я директора «Неотех» заяву про звільнення з посади за згодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України (а.с.109).

Наказом ТОВ «Неотех» № 26 від 09 вересня 2020 року ОСОБА_1 звільнено з посади столяра-верстатника за ст.36 п.1 КЗпП України згідно з поданою заявою від 09 вересня 2020 року (а.с.42).

Також відповідно до копії трудової книжки ОСОБА_1 звільнений з ТОВ «Неотех» з посади столяра за ст. 36 п.1 КЗпП України 09 вересня 2020 року.

Встановлено, що 07 жовтня 2020 року ТОВ «Неотех» на адресу ОСОБА_1 направлено лист із зазначенням, що для отримання розрахованих виплат йому слід звернутися на підприємство у робочий час або надати реквізити для перерахування на картковий рахунок.

З наданих ТОВ «Неотех» довідок про доходи вбачається, що загальна сума доходу за винятком аліментів ОСОБА_1 за період з 02.01.2002 року по 31.12.2002 року становить 956,40 грн, за період з 01.01.2003 року по 31.12.2003 1124,61 грн, за період з 01.01.2004 року по 31.12.2004 року 20758,95 грн, за період з 01.01.2005 року по 31.12.2005 року 4081,68 грн, за період з 01.01.2006 року по 31.12.2006 року 5971,23 грн, за період з 01.01.2007 року по 31.12.2007 року 9 087,98 грн, за період з 01.01.2008 року по 31.12.2008 року 8 888,56 грн, за період з 01.01.2009 року по 31.12.2009 року 10 822,34 грн, за період з 01.01.2010 року по 31.12.2010 року 18 293,79 грн, за період з 01.01.2011 року по 31.12.2011 року 23 533,25 грн, за період з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року 24 172,39 грн, за період з 01.01.2013 року по 31.12.2013 року - 26 516,51 грн, за період з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року 19 558,03 грн, за період з 01.01.2015 року по 31.12.2015 року 18 577,70 грн, за період з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року - 25 339,54 грн, за період роботи з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року - 45 176,50 грн, за період з 01.01.2018 року по 31.12.2018 року 53 364,11 грн, за період з 01.01.2019 року по 31.12.2019 року - 62 623,81 грн, за період з 01.01.2020 року по 09.09.2020 року - 22 349,37 грн (а.с. 52-70).

Відповідно до книги обліку руху трудових книжок ТОВ «Неотех» ОСОБА_1 отримав трудову книжку 09 вересня 2020 року (а.с.113-112).

З наданих ТОВ «Неотех» актів №№1-22 про відсутність на роботі працівника без поважної причини більше восьми годин підряд робочого часу протягом робочого дня вбачається, що ОСОБА_1 був відсутній на роботі без поважних причин 19.12.2019 р., 20.12.2019р., 23.12.2019р., 24.12.2019р., 26.12.2019 р., 27.12.2019 р., 30.12.2019 р., 31.12.2019р., 02.01.2020р., 03.01.2020 р., 08.01.2020 р., 09.01.2020р., 10.01.2020р., 11.01.2020р., з 13.01.2020р. по 17.01.2020р., з 20.01.2020р. по 24.01.2020р., з 27.01.2020р. по 31.01.2020р., з 03.02.2020 р. по 07.02.2020р., з 10.02.2020 р. по 14.02.2020р., з 17.02.2020р. по 21.02.2020 р., з 24.02.2020р. по 28.02.2020р., з 02.03.2020р. по 06.03.2020р. та згідно актів №33-50 ОСОБА_1 був відсутній з 18.05.2020р. по 22.05.2020р., з 25.05.2020р. по 29.05.2020р., з 01.06.2020р. по 05.06.2020р., з 09.06.2020р. по 12.06.2020 р., з 15.06.2020р. по 19.06.2020 р., з 22.06.2020р. по 26.06.2020р., з 30.06.2020р. по 03.07.2020р., з 06.07.2020р. по 10.07.2020р., з 13.07.2020 р. по 17.07.2020 р., з 20.07.2020 по 24.07.2020 р., 27.07.2020р. по 31.08.2020 р., з 03.08.2020 р. по 07.08.2020 р., з 10.08.2020р. по 14.08.2020р., з 17.08.2020р. по 21.08.2020р., з 25.08.2020р. по 28.08.2020 р., 31.08.2020р. по 04.09.2020р., з 07.09.2020р. по 08.09.2020 р. та 09.09.2020 року, тобто в день звільнення (а.с. 115-154).

Крім того, відсутність столяраверстатника ОСОБА_1 на своєму робочому місці підтверджується колективними заявами та табелями обліку використання робочого часу ТОВ «Неотех» (а.с.156-170).

З відомостей про виплату грошей вбачається, що ОСОБА_1 за 1 половину грудня 2019 року отримано 2 193 грн, за першу половину листопада 2019 року 1 733,00 грн, за 2 половину листопад 2019 року 2 508,00 грн, за першу половину жовтня 2019 року 1 450,00 грн, за 2 половину жовтня 3 381 грн, що підтверджується його підписом та свідчить про його обізнаність про розмір заробітної плати (а.с. 179-183).

Розрахунком компенсації за невикористану відпустку ОСОБА_1 за період 02 січня 2002 року по 18 грудня 2020 року підтверджується, що позивачу нараховано компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 17 983,00 грн. Листами від 07 жовтня 2020 року та від 02 квітня 2021 року відповідачем повідомлено ОСОБА_1 про можливість отримати дану суму на підприємстві або надати реквізити для перерахування на картковий рахунок (а.с.187, 239-242).

Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1 у день звільнення не працював, з вимогою до роботодавця про розрахунок до моменту звернення до суду з позовом не звертався.

07 жовтня 2020 року ТОВ «Неотех» повідомило позивача ОСОБА_1 про отримання ним остаточного розрахунку при звільненні.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що саме з моменту вимоги звільненого працівника, який у день звільнення не працював, починає нараховуватись середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що жодних домовленостей про виплату йому тих сум, які зазначено у позові, між сторонами не було. За виконану роботу позивачу своєчасно виплачувалась заробітна плата протягом усього строку дії трудового договору. Позивач отримував заробітну плату готівкою у касі підприємства, а його підпис у відомостях на виплату грошей свідчить про отримання цих коштів і про обізнаність про розмір заробітної плати. Позивачем належними та допустимими доказами не доведено про наявну заборгованість з виплати заробітної плати, починаючи з 19 грудня 2019 року по день звільнення, оскільки відповідно до поданих доказів позивач був відсутній на робочому місці. Доводи апелянта щодо правильності заповнення табелю обліку використання робочого часу не спростовують факту відсутності ОСОБА_1 на робочому у вказаний період.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що в січні 2020 року ОСОБА_1 отримав заробітну плату за 1 половину грудня 2019 року.

Доводи позивача про те, що в табелі «Відмітки про явки та неявки за числами місяця» вказана графа табеля мала б містити умовне позначення «НЗ» та інші доводи апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують, адже правові підстави для виплати заробітної плати, середньої заробітної плати за час невикористаної відпустки та інших виплат, за період коли ОСОБА_1 не працював, відсутні.

Щодо помилок у Звіті про суми нарахованої заробітної плати застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за грудень 2019 року та за січень 2020 року, з наданих до матеріалів справи Квитанцій № 1 та № 2 вбачається, що при виявленні вказаних помилок бухгалтерією підприємства 02 жовтня 2020 року було подано скасовуючі звіти, однак оскільки Порядком формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не передбачена можливість відображення у звітності відомостей щодо «прогулу» найманого працівника, то на уточнюючі звіти на скасування даних відомостей приходила квитанція № 2 Пакет не прийнято.

Згідно з бухгалтерською звітністю, яка міститься в матеріалах справи, виправлення вказаних помилок здійснено відповідно до чинного на сьогоднішній день нового Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Оскільки позивачем не доведено факт порушення законних прав зі сторони відповідача щодо виплати заробітної плати чи затримки розрахунку при звільненні, безпідставною є похідна вимога ОСОБА_1 про стягнення з відповідача завданої моральної шкоди.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта про його неналежне повідомлення про час та місце розгляду справи, оскільки з матеріалів справи вбачається, що 27 січня 2021 року ОСОБА_1 подано заяву про розгляд справи без його участі, в якій зазначено про інформованість позивача про розгляд справи на 11 лютого 2021 року на 10-30. Також у цій заяві вказано, що розгляд справи за його позовом проводити за його відсутності та здійснювати судовий розгляд на підставі наявних документів.

Відзив на позов ОСОБА_1 отримано 12 лютого 2021 року, про що свідчить поштова накладна за трек номером 07 (т.1 а.с.189).

З наявних в матеріалах справи заяв позивача про розгляд справи без його участі вбачається, що йому було відомо про судові засідання, які відбулися 03 березня, 24 березня та 09 квітня 2021 року.

Відповідно до частини першої четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій

Стаття 76 ЦПК України визнає доказами будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 09 квітня 2021 року містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого рішення суду, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який обґрунтовано їх спростував.

Щодо розподілу судових витрат та ухвалення додаткового рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 11 травня 2021 року, слід зазначити наступне.

Відповідно до положень частини 1, пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частиною 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

До клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу заявником надано договір від 06 лютого 2021 року про надання професійної правничої допомоги, акт №1 від 12 квітня 2021 року про виконання робіт згідно договору про надання професійної правничої допомоги, квитанції до прибуткового касового ордеру № 96 від 06 лютого 2021 року та №141 від 12 квітня 2021 року, виписки з рахунку за період від 10 лютого 2021 року по 14 квітня 2021 року.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, слід зазначити, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справи «Баришевський проти України», «Гімайдуліна й інші проти України», «Двойних проти України» та «Меріт проти України»).

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності.

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Такий висновок викладений у додатковій Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року, справа №755/9215/15-ц провадження № 14-382цс19.

Клопотань про зменшення розміру витрат на правничу допомогу чи заперечення щодо не співмірності цих витрат від ОСОБА_1 до суду першої інстанції не надходило.

Отже, за відсутності заперечень з боку позивача щодо розміру витрат, понесених відповідачем на оплату професійної правничої допомоги, судом правомірно задоволено заяву про стягнення судових витрат на правничу допомогу.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що стягнення витрат на правничу допомогу у визначеному судом першої інстанції розмірі, з урахуванням відповідності критерію реальності таких витрат і розумності їх розміру, є обґрунтованим.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, відповідно до вимог статті 375 ЦПК України, апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 09 квітня 2021 року та додаткове рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 11 травня 2021 року - без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 09 квітня 2021 року та додаткове рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 11 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 04 жовтня 2021 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: Н.К. Височанська

І.Н. Лисак