Провадження № 2/638/1071/21
РІШЕННЯ

Іменем України

06 жовтня 2021 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Латки І.П.,

за участю секретаря судового засідання Котельнікової А.Р.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа державний реєстратор Департаменту реєстрації Харківської міської ради Харківської області Шеховцова Маргарита Євгенівна,

розглянувши в порядку загального позовного провадженні у залі суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування рішення про державну реєстрацію права власності, третя особа - державний реєстратор Департаменту реєстрації Харківської міської ради Харківської області Шеховцова Маргарита Євгенівна,

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про скасування рішення про державну реєстрацію права власності, в обґрунтування якого вказав, що 11 грудня 2019 року йому стало відомо про прийняття державним реєстратором Департаменту реєстрації Харківської міської ради Харківської області Шеховцовою Маргаритою Євгенівною рішення про державну реєстрацію права власності відповідача на квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач вважає, що рішення державного реєстратора є таким, що порушує його майнові права, як власника, що засвідчено змістом нотаріально посвідченої письмової заяви ОСОБА_3 , згідно якої «грошові кошти в сумі 440000 грн за квартиру АДРЕСА_1 були отримані в повному обсязі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 безпосередньо від ОСОБА_1 в присутності ОСОБА_5 . Всім даним особам достеменно відомо, що фактичним покупцем даної квартири є ОСОБА_1 , який за власні грошові кошти купує цю квартиру для своїх неповнолітніх дітей».

Також, позивач посилається на те, що відповідачем державному реєстратору не подавався оригінал технічного паспорту, який знаходиться у позивача, та не здійснювалась обов`язкова поточна технічна інвентаризації квартири.

Крім того, позивач зазначає, що державна реєстрація спірної квартири проведена з порушенням п`ятиденного строку проведення реєстраційних дій.

Позивач просив суд визнати скасувати рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , індексний номер 46779366 від 08 травня 2019 року, прийняте державним реєстратором Департаменту реєстрації Харківської міської ради Харківської області Шеховцовою Маргаритою Євгенівною.

У відзиву на позовну заяву Департамент реєстрації Харківської міської ради Харківської області зазначив, що постановою Харківського апеляційного суду від 01 квітня 2019 року рішення Харківського районного суду Харківської області від 08 серпня 2018 року в частині визнання за відповідачем права власності на квартиру АДРЕСА_1 залишено без змін. Дане рішення слугувало підставою для проведення реєстрації права власності на спірну квартиру.

Департамент реєстрації Харківської міської ради Харківської області вказує, що відповідачем по справі для проведення державної реєстрації права власності на зазначену квартиру було подано технічний паспорт, виготовлений станом на 12 квітня 2019 року.

Щодо порушення строків проведення реєстраційних дій, то державним реєстратором 17 квітня 2019 року та 03 травня 2019 року приймались рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Заявником у строк, встановлений законодавством, були усунені підстави прийняття цих рішень та 08 травня 2019 року проведено державну реєстрацію права власності за відповідачем на спірну квартиру.

Відповідач ОСОБА_2 не надав відзиву на позовну заяву.

Позивач в судове засідання не з`явився, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі та без участі позивача.

Відповідач в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 03 лютого 2010 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , як продавцями, та ОСОБА_5 , як покупцем, укладено договір купівлі-продажу, відповідно до п. 1 якого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 передають у власність на вигідних для себе умовах, а ОСОБА_5 приймає у власність на умовах купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1 , та зобов`язується сплатити за неї обговорену суму грошей, що підтверджується копією договору купівлі-продажу (а.с. 5).

Відповідно до п. 3 вказаного договору продаж вчинено за 440000 грн, що станом на 03 лютого 2010 року є еквівалентом 55000 доларів США, з яких ОСОБА_4 отримав 240000 грн, що станом на 03 лютого 2010 року є еквівалентом 30000 доларів США, а ОСОБА_3 отримав 200000 грн, що станом на 03 лютого 2010 року є еквівалентом 25000 доларів США. Сторони підтверджують, що продаж за вказану ціну є дійсним наміром сторін, і не приховує інший порядок розрахунків. Сторонам роз`яснені правові наслідки приховування дійсної продажної ціни. Підписання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 цього договору свідчить про проведення з ними розрахунку в повному обсязі і відсутність з їхнього боку будь-яких претензій фінансового характеру до ОСОБА_5 .

Пунктом 11 зазначеного договору визначено, що сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов цього договору. Сторони свідчать, що вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, їм роз`яснено нотаріусом. Сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру фіктивного або удаваного правочину, не укладено під впливом помилки, насильства чи збігу тяжких обставин, не визнані в установленому для такого порядку (повністю або частково) недієздатними, не перебувають у хворобливому стані, що перешкоджали усвідомленню при укладенні договору. Сторони не приховали фактів, які б могли мати істотні значення та були свідомо приховані ними (а.с. 5 об.).

В письмовій заяві ОСОБА_3 від 15 серпня 2015 року, посвідченій приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Скорбач Я.С., зазначено, що «03 лютого 2010 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу трикімнатної квартири АДРЕСА_1 . Дану квартиру було продано за 440000 грн, що станом на день продажу є еквівалентом 55000 доларів США. Вищезазначені грошові кошти були повністю отримані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 під час оформлення та посвідчення цього договору купівлі-продажу безпосередньо від ОСОБА_1 . Під час готівкових розрахунків за вищевказану квартиру були присутні ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та ОСОБА_1 . Всім даним особам достеменно відомо, що фактичним покупцем даної квартири є ОСОБА_1 , який за власні грошові кошти купує цю квартиру для своїх дітей: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Враховуючи складність оформлення даної квартири на своїх неповнолітніх дітей, ОСОБА_1 за попередньою домовленістю зі своєю тещею ОСОБА_5 » здійснив оформлення цієї квартири на неї як на покупця» (а.с. 6).

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 08 серпня 2018 року у справі № 635/2263/15-ц в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Припинено право власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 . В цій часті рішення Харківського районного суду Харківської області від 08 серпня 2018 року залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 01 квітня 2019 року (а.с. 68-76).

Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08 травня 2019 року № 165954772 державним реєстратором Департаменту реєстрації Харківської міської ради Харківської області Шеховцовою Маргаритою Євгенівною зареєстровано право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 на підставі постанови Харківського апеляційного суду від 01 квітня 2019 року та рішення Харківського районного суду Харківської області від 08 серпня 2018 року у справі № 635/2263/15-ц (а.с. 7).

В письмових свідченнях ОСОБА_8 від 08 липня 2019 року, адресованих Дзержинському районному суду м. Харкова, посвідчених приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Н.Ю., зазначено, що їй ОСОБА_8 , дружині покійного ОСОБА_4 , достоменно відомо, що в провадженні Дзержинського районного суду м. Харкова знаходиться справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Вона даними письмовими свідченнями засвідчує дійсність обставин отримання 03 лютого 2010 року її чоловіком ОСОБА_4 та ОСОБА_3 під час оформлення та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 саме від ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 440000 грн, що станом на день продажу становило 55000 доларів США. Крім того, сторонам договору купівлі-продажу було достеменно відомо, що фактичним покупцем даної квартири є ОСОБА_1 , який за власні грошові кошти купує цю квартиру для своїх дітей: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с. 96).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Із системного аналізу зазначених норм права вбачається, що вказані норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Зазначені правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17-ц (провадження № 14-144цс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 зазначено, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Згідно з частинами першою та другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частиною другою статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування.

Отже, право або інтерес особи, яка вважає себе власником нерухомого майна, може бути порушено внесенням до Державного реєстру прав відомостей про наявність права власності (користування) іншої особи.

Звертаючись до суду з позовом позивач зазначив, що рішення державного реєстратора є таким, що порушує його майнові права, як власника. Своє право власності на спірну квартиру позивач обгрунтовує тим, що в нотаріально посвідченій письмовій заяві ОСОБА_3 , який є стороною (продавцем) договору купівлі-продажу вказаної квартири (як зазначалось вище договір укладено між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , як продавцями, та ОСОБА_5 , як покупцем), зазначено, що «грошові кошти в сумі 440000 грн за квартиру АДРЕСА_1 були отримані в повному обсязі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 безпосередньо від ОСОБА_1 в присутності ОСОБА_5 . Всім даним особам достеменно відомо, що фактичним покупцем даної квартири є ОСОБА_1 , який за власні грошові кошти купує цю квартиру для своїх неповнолітніх дітей».

Згідно статті 328 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 02 лютого 2021 року в справі № 909/1286/19 вказано, що «згідно зі статтею 328 цього Кодексу право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже зазначена норма встановлює презумпцію правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття».

Як зазначалось вище, рішенням Харківського районного суду Харківської області від 08 серпня 2018 року у справі № 635/2263/15-ц в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 . В цій часті рішення Харківського районного суду Харківської області від 08 серпня 2018 року залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 01 квітня 2019 року.

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, позивачем не надано належних, достатніх та допустимих доказів того, що він має право володіння, користування або розпорядження на вказану спірну квартиру. Тобто не надано доказів на підтвердження того, що державною реєстрацією права власності за ОСОБА_2 порушено будь-які права або інтереси позивача, суд же відповідно до вимог частини 1 статті 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Посилання позивача на те, що він є фактичним власником спірної квартири, про що свідчить письмова заява ОСОБА_3 , є безпідставним, оскільки договір купівлі-продажу вказаної квартири, укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , як продавцями, та ОСОБА_5 , як покупцем не визнаний в установленому законом порядку недійсним.

При цьому, право власності на спірну квартиру вищезазначеними рішеннями судів визнано саме за ОСОБА_2 .

Під час розгляду справи позивач не довів та суд не встановив, що оспорюваною державною реєстрацією права власності порушені будь-які права та інтереси позивача.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про те, що права та інтереси позивача не порушені рішенням про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , а тому позов не підлягає задоволенню.

З огляду на те, що позов не підлягає задоволенню, тому відсутня необхідність для подальшого застосування заходів забезпечення позову.

Оскільки позовні вимоги не підлягають задоволенню, тому підстав для розподілу судових витрат, понесених позивачкою у зв`язку з розглядом справи, немає.

Керуючись ст. 7, 10, 12, 13, 76, 81, 158, 258, 259, 263-265, 273-274, 279, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування рішення про державну реєстрацію права власності, третя особа - державний реєстратор Департаменту реєстрації Харківської міської ради Харківської області Шеховцова Маргарита Євгенівна, відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, які вжиті постановою Харківського апеляційного суду від 10 березня 2020 року у справі № 638/19379/19.

Скасувати заборону будь-якій особі вчиняти дії щодо відчуження квартири АДРЕСА_1 .

Копію рішення надіслати до Департаменту реєстрації Харківської міської ради (61003, м. Харків, пл. Конституції, 7) та Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харків Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (61022, м. Харків, майдан Свободи, 5, Держпром, 6-й під`їзд, 10 поверх).

Із урахуванням пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017) рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 07 жовтня 2021 року.

Суддя І.П. Латка