Справа № 315/998/21
Номер провадження № 2/315/325/21
01 жовтня 2021 року м. Гуляйполе
Гуляйпільський районний суд Запорізької області у складі:
головуючого судді Романько О.О.
за участі секретаря Атрошенко Я.В.
представника позивача ОСОБА_1
свідків: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Гуляйполе в залі судових засідань цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
ВСТАНОВИВ:
29.06.2021 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
08.07.2021 року ухвалою судді відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено до розгляду в підготовче засідання на 26.07.2021 року.
26.07.2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті на 01.10.2021 року.
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 .
У вказаному будинку зареєстровані: він з 09.03.2000 року, його син від другого шлюбу ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 02.03.2018 року, його син від першого шлюбу ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 17.07.2019 року та його колишня дружина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 23.05.2007 року.
30.05.2012 року рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області шлюб з відповідачем розірвано, після розірвання шлюбу відповідач через місяць виїхала з зазначеного житлового будинку на постійне місце проживання до свого нового чоловіка. Таким чином з 2012 року відповідач у його житловому будинку більше не проживає, однак залишається зареєстрованою.
На його неодноразові вимоги зареєструвати своє місце проживання за адресою свого фактичного місця проживання та виписатися з його будинку вона не реагує. Однак відповідач статусу члена його сім`ї більше не має, як і не мас законних підстав та права бути зареєстрованою у його житловому будинку. Факт того, що відповідач з 2012 року не проживає у його будинку зможуть підтвердити свідки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Таким чином, відповідач вже не є членом його сім`ї або наймачем житла, у житлового будинку вона зареєстрована лише формально, але фактично у ньому вона терміном який становить більше одного року не проживає, участі у витратах по утриманню будинку не бере. Відмовою у знятті із реєстрації у належному йому будинку відповідач порушує його право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном.
Прохає визнати ОСОБА_9 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
В судовому засіданні представник позивача: адвокат Рябко Ю.М. позов підтримав з підстав викладених у ньому, не заперечував проти заочного розгляду справи, прохав визнати ОСОБА_9 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
В судовому засіданні свідок ОСОБА_2 суду пояснила, що вона проживає навпроти будинку позивача, з осені 2012 року ОСОБА_9 в будинку не проживає, даний будинок купував батько позивача. На теперішній час, в будинку ніхто не проживає. ОСОБА_4 хоче зробити в будинку ремонт і заселитись, але конфлікт з колишньою дружиною, оскільки остання в добровільному порядку не знімається з реєстрації. Остання вдруге вже вийшла заміж, має в шлюбі дитину та за адресою реєстрації не проживає тривалий час. Власником будинку є ОСОБА_4 ..
В судовому засіданні свідок ОСОБА_3 суду пояснила, що з осені 2012 року в будинку за адресою: АДРЕСА_1 ніхто не проживає, будинок належить ОСОБА_4 , а ОСОБА_9 має іншу сім`ю, уклала шлюб, мають спільних дітей, на даний час проживає з новим чоловіком за адресою: АДРЕСА_1 .
В судове засідання позивач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, 26.07.2021 року надав клопотання про розгляд справи у його відсутність за участі його представника: адвоката Рябка Ю.М. (а.с.20).
В судове засідання відповідач не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчать поштове повідомлення (а.с.33), оголошення на офіційному сайті Судової влади України (а.с.29) та телефонограма (а.с.30), будь-яких заяв чи клопотань до суду за увесь час знаходження справи на розгляді не надала, відзив на позов не подала, про причини неявки не повідомила.
Згідно ст.281 ЦПК України про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими для заочного розгляду.
Відповідно до положень ст. ст. 280-281 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу з ухваленням заочного рішення.
Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини.
ІНФОРМАЦІЯ_4 в с. Воздвижівка Гуляйпільського району Запорізької області народився позивач ОСОБА_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого 09.03.2000 року Гуляйпільським РВ УМВС України в Запорізькій області (а.с.3-4).
ІНФОРМАЦІЯ_5 в м. Запоріжжя народилася відповідач ОСОБА_10 , має паспорт громадянина України № НОМЕР_2 від 16.02.2018 року, орган видачі 2327, що підтверджується відповіддю Гуляйпільського РС УДМС України в Запорізькій області від 10.08.2021 року (а.с.32).
Відповідач ОСОБА_10 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується відповіддю Воздвижівської сільської ради від 05.07.2021 року №02-29/970 (а.с.16).
30.05.2012 року рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області у справі №0806/1055/2012 розірвано шлюб між ОСОБА_11 та ОСОБА_4 , зареєстрований 19.02.2005 року Воздвижівською сільською радою Гуляйпільського району Запорізької області, актовий запис №02. Рішення набрало законної сили 12.06.2012 року (а.с.11).
Позивач ОСОБА_4 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 23.07.2008 року (а.с.6), копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №19628975 від 23.07.2008 року (а.с.7) та копією Технічного паспорту на житловий будинок (а.с.8-10).
Відповідно копії Витягу про зареєстрованих у житловому будинку осіб за адресою: АДРЕСА_1 за зазначено адресою зареєстровані: позивач ОСОБА_4 з 09.03.2000 року, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 02.03.2018 року, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 17.07.2019 року та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 23.05.2007 року (а.с.12).
При вирішенні справи суд керується наступним.
Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до Закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно зі ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні.
Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Глава 28 ЦК визначає житло об`єктом права приватної власності.
Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Правовідносини, що виникають при реалізації права членів сім`ї власника житла на користування житлом урегульовано гл.32 ЦК України.
Аналіз положень гл.32 ЦК свідчить, що сервітут це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.
Згідно ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Частина 2 ст.406 ЦК України передбачає, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Так, ст.156 ЖК УРСР визначені права і обов`язки членів сім`ї власника жилого будинку (квартири). Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України можна дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Статтею 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Відповідно до ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Згідно роз`яснень, які містяться в п.33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року №5, застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Згідно п.34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року №5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.
В постанові ВСУ від 16.11.2016 року у справі № 6-709цс16 зазначено, що відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.
Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.
Відповідно п.3 та п.7 ч.2 ст.16 ЦК України одними із способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право та припинення правовідношення.
Судом встановлено, що до суду звернувся позивач, який є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , але вимушений зі своєю родиною проживати разом зі своїми батьками за іншою адресою, з позовом до відповідача своєї колишньої дружини ОСОБА_10 з вимогою про визнання її такою, що втратила право користування житловим будинком, з підстав того, що з часу розірвання шлюбу з червня 2012 року відповідач фактично проживає за іншою адресою: АДРЕСА_2 , перебуває у зареєстрованому шлюбі та має іншу сім`ю.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідач, яка на час розгляду справи судом не є членом сім`ї власника житлового будинку позивача, без поважної причини не проживає за місцем своєї реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , понад один рік, а саме: з часу розірвання шлюбу з червня 2012 року, поважність причин її відсутності в спірному будинку в судовому засіданні не доведена, остання в судове засідання не з`явилася, відзив на позов не подала, самостійно не знялася з реєстраційного обліку, що порушує права позивача, як власника житлового будинку, і є підставою для визнання відповідача такою, що втратила право користування зазначеним будинком відповідно до ст. 405 та ст.406 ЦК України, з подальшим зняттям з реєстрації місця проживання на підставі рішення суду.
Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За приписами частин першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Тож, у відповідності до ст.81 ЦПК України доказів поважності причин такої відсутності, так само і конкретних перешкод, які є у відповідача не надано, а судом не здобуто, натомість встановлено, що відповідач проживає за іншою адресою: АДРЕСА_2 , та має іншу сім`ю, а отже має право користування іншим житлом, реальні наміри та можливість їх втілення щодо фактичного проживання у спірному будинку суду не доведені.
А тому позов підлягає задоволенню, як такий, що ґрунтується на законі, підтверджений встановленими обставинами та наданими суду доказами.
Відповідно до ч.1 п.6 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
В зв`язку з задоволенням позову в порядку розподілу судових витрат на підставі ст.141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача витрати на сплату судового збору в розмірі 908 грн.
Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 76, 77, 81-83, 141, 211, 223, 247, 258, 259, 265, 268, 273, 280-283, 352, 354-355 ЦПК України,суд, -
Позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , паспорт громадянина України № НОМЕР_2 від 16.02.2018 року, орган видачі 2327 (Гуляйпільський РС УДМС України в Запорізькій області), такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_2 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_4 .
Стягнути з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , паспорт громадянина України № НОМЕР_2 від 16.02.2018 року, орган видачі 2327 (Гуляйпільський РС УДМС України в Запорізькій області), на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , суму судового збору в розмірі 908 грн.
Повний текст рішення складено 05.10.2021 року.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Загальний порядок передбачає, що апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду через Гуляйпільський районний суд Запорізької області протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: О. О. Романько