Постанова

Іменем України

23 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 755/15182/18

провадження № 61-8785св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Родовід Банк»,

треті особи: Всеукраїнська громадська організація «Фінансова грамота України», товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 червня 2020 року у складі судді Чех Н. А. та постанову Київського апеляційного суду від 12 квітня 2021 року у складі колегії суддів: Мостової Г. І., Стрижеуса А. М., Сліпченка О. І.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк»), треті особи: Всеукраїнська громадська організація «Фінансова грамота України» (далі - ВГО «Фінансова грамота України»), товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» (далі - ТОВ «ФК «Інвест-Кредо»), про визнання недійсними кредитного договору та додаткової угоди.

Позов мотивовано тим, що 06 серпня 2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», було укладено кредитний договір № 77.2/СЖ-284.07.2, та 13 жовтня 2008 року додаткову угоду до кредитного договору.

Згідно з цих договорів банк відкрив відновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі у розмірі 250 000,00 доларів США, зі строком погашення кредиту - 06 серпня 2020 року, та процентною ставкою 15 % річних.

З метою забезпечення виконання зобов`язання між банком та ОСОБА_2

06 серпня 2007 року укладено договір іпотеки.

В силу вимог статті 15 Закону України «Про захист прав споживача», який діяв на момент укладення договору, споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію.

Надання інформації врегульовано і Постановою Правління НБУ від 10 травня

2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Це підтверджується і Рішенням Конституційного Суду України у справі № 1-26/2011 від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011, а також іншими міжнародними актами.

Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняє нечесну підприємницьку діяльність.

Однак, банк, всупереч заборони вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, пред`явив позов про звернення стягнення на предмет іпотеки до ОСОБА_2 до Бориспільського міськрайонного суду Київської області, рішенням якого від 10 лютого 2014 року у справі № 359/11494/13-ц відмовлено у зв`язку зі спливом позовної давності. Рішення набуло законної сили.

У 2013 році банк пред`явив позов до неї, як позичальника, який був задоволений заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 16 квітня

2013 року у справі № 2604/9944/12. Позивач не була присутня при розгляді цієї справи та не мала можливості подати заяву про застосування позовної давності.

Рішенням Правління НБУ від 19 грудня 2017 року № 811-рш ліцензія ПАТ «Родовід Банк» відкликана, розпочато ліквідацію банку. 13 вересня 2018 року її представник звернувся до ліквідатора із запитом щодо розміру заборгованості з деталізацією сум боргу станом на 13 вересня 2018 року, та правових підстав вимог щодо сплати боргу з боку ТОВ «Кредитекспрес Юкрейн Ел.Ел.Сі». Проте, на час подачі цього позову, відповіді не отримано. Разом з тим, нараховуються відсотки по договору, який припинив свою дію у зв`язку із спливом строку.

Агресивна підприємницька діяльність полягає у тому, що на адресу позивача надходять листи, які містять елементи примусу, докучання та неналежного впливу, а також загрозливі вислови на її адресу.

У зв`язку з тим, що банком використовується агресивна підприємницька практика при виконанні кредитного договору, позивачка просила визнати недійсним кредитний договір та додаткову угоду з моменту їх вчинення.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 23 червня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції обґрунтував свої висновки тим, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в суді, тому не підлягають задоволенню. Посилання позивача на статтю 19 Закону України «Про захист прав споживачів» як на підставу визнання кредитного договору та додаткової угоди недійсними є необґрунтованим, та не відповідає діючому законодавству України. Крім того, позивачем не доведено здійснення відповідачем нечесної підприємницької діяльності. Оскільки судом підстав для задоволення позовних вимог не встановлено, тому відсутня необхідність застосування позовної давності.

Постановою Київського апеляційного суду від 12 квітня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 червня 2020 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

24 травня 2021 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв?язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 квітня 2021 року та ухвалити у справі нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що під час виконання кредитного договору, банком було допущено порушення норми Закону України «Про захист прав споживачів і вимоги Правил № 168, щодо права позивач на інформацію.

Заявник також вказує, що з06 серпня 2007 року (дати укладення кредитного договору) до 08 червня 2017 року (дати втрати чинності) була чинною Постанова Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, якою було затверджено Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (Правила № 168).

Банком при укладенні кредитного договору не були дотримані вимоги пункту 1.2. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту № 168 щодо надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача; пункту 1.3. цих Правил щодо обов`язку банку забезпечувати виконання цих Правил: у разі поширення інформації про послуги з надання кредитів споживачам; під час укладення кредитних договорів зі споживачами; у разі усних чи письмових звернень споживачів; пункт 2.4. Правил № 168 щодо обов`язку банку отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 03 червня 2021 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Дніпровського районного суду міста Києва від

23 червня 2020 року та постанови Київського апеляційного суду від 12 квітня

2021 року. Відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Дніпровського районного суду міста Києва.

23 червня 2021 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Короткий зміст фактичних обставин справи

06 серпня 2007 року між ОСОБА_1 (змінила прізвище на « ОСОБА_1 ») та ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», було укладено кредитний договір № 77.2/СЖ-284.07.2, за умов якого банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії у розмірі 250 000,00 доларів США, процентна ставка - 15 % річних, кредит надано терміном по 06 серпня 2010 року.

13 жовтня 2008 року між сторонами укладено додаткову угоду до кредитного договору.

26 березня 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва видано виконавчий лист № 2604/9944/12 на стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованості у розмірі 517 227,08 доларів США. Виконавчий лист пред`явлено до виконання до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві (ВП № 49503377).

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.

Обґрунтовуючи недійсність оспорюваного кредитного договору від 06 серпня

2007 року та додаткової угоди до нього від 13 жовтня 2008 року, частиною шостою статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач посилалася на те, що під час виконання оспорюваного кредитного договору банком використовується агресивна підприємницька практика, яка полягає у тому, що: у 2018 році на адресу позивача надходять листи, які містять елементи примусу, докучання та неналежного впливу, а також загрозливі вислови на її адресу; всупереч заборони вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, пред`явлений позов про звернення стягнення на предмет іпотеки до ОСОБА_2 (рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2014 року у справі № 359/11494/13-ц ); у 2013 році пред`явлений позов до позивача, як позичальника; нараховуються відсотки по кредитному договору, який припинив свою дію у зв`язку із спливом позовної давності.

Відповідно до статті 6 ЦК Українисторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 628 ЦК Українизміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні ризики тощо, які передують укладенню договору.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів встановив, що спірні договори були підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов цих договорів. Сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивачка на момент укладення договорів не заявляла додаткових вимог щодо умов цих. Тому суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у позові про визнання договорів недійсними, оскільки під час розгляду справи встановлено відсутність порушення порядку надання споживачеві інформації про умови кредитування.

Відповідно до частини четвертої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції. При встановленні того, чи містить підприємницька практика елементи примусу, докучання або неналежного впливу, до уваги береться: 1) час, характер та повторюваність пропозицій щодо придбання продукції; 2) вживання образливих або загрозливих висловів; 3) використання тяжкої для споживача обставини, про яку продавцю або виконавцю було відомо, для впливу на рішення споживача; 4) встановлення обтяжливих або непропорційних позадоговірних перешкод для здійснення споживачем своїх прав за договором, включаючи положення про право споживача розірвати договір або замінити продукцію чи укласти договір з іншим суб`єктом господарювання; 5) загроза здійснити незаконні або неправомірні дії.

Досудові вимоги банку, телефонні та інші повідомлення із вимогою про належне виконання кредитного зобов`язання не є пропозицією щодо придбання товару (послуги), а є способами захисту кредитора свого порушеного права на повернення кредиту й платежів за ним, а тому колегія суддів погоджується із висновками судів про відсутність у діях відповідача ознак нечесної підприємницької практики.

Аргументи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 квітня 2021 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська