Номер справи 623/3441/21
Номер провадження 2/623/942/2021
РІШЕННЯ

іменем України

05 жовтня 2021 року Ізюмський міськрайонний суд Харківської області

в складі: головуючого - судді: Бєссонової Т.Д.

за участю секретаря судового засідання: Телешевської В. Ю.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадженняв місті Ізюмі справу № 623/3441/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И В :

31.08.2021 року представник позивача ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідача про витребування майна з чужого незаконного володіння. В обґрунтування позову посилається на те, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_1 ОСОБА_1 в подальшому за текстом "Позивач" є власником транспортного засобу - мотоциклу SPARK SP200D-26 2017 року випуску, державний номер НОМЕР_2 . З літа 2020 року вищевказаний транспортний засіб незаконно утримує у себе та не повертає ОСОБА_2 в подальшому за текстом "Відповідач", який є тестем "Позивача" 22 вересня 2020 року Позивач" звернулась на адресу Ізюмського ВП ГУНП в Харківській області з відповідною заявою. 12 жовтня 2020 року була отримана відповідь Ізюмського ВП ГУ НП в Харківській області незрозумілого змісту, з якої стало відомо, що перевірку по заяві "Позивача" припинено. Станом на серпень 2021 року транспортний засіб, що належить "Позивачу" так і не був повернутий, що змушує її звернутись до суду.

Просить суд витребувати у ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 транспортний засіб - мотоцикл SPARK SP200D-26 2017 року випуску, державний номер НОМЕР_2 та зобов`язати його повернути вказаний транспортний засіб ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 . Стягнути з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 сплачений судовий збір в розмірі 908 грн.

Відповідно до частин 2-6 статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, серед іншого, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). З огляду на предмет позову, зокрема, те що дана справа є малозначною справою про стягнення заборгованості (ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб), яка підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Обставини справи, що згідно частини третьої статті 274 ЦПК України, мають значення для вирішення питання про можливість розгляду справи в порядку спрощеного провадження, також свідчать про наявність підстав для розгляду цієї справи в спрощеному порядку.

Враховуючи викладене, суд вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Відповідач своїм правом подання до суду клопотань про розгляд справи з повідомленням сторін не надав. На адресу суду повернулося рекомендоване відправлення про вручення листа 14.09.2021 року.

27.09.2021 року відповідачем ОСОБА_2 подано відзив на позовну заяву в якому вказав із позовними вимогами він не погоджується, вважає їх необґрунтованими та безпідставними. ОСОБА_1 є власником транспортного засобу - мотоциклу SPARK SP200D-26 2017р.випуску, державний номер НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_1 . Проте, до позовної заяви, не надано жодного належного доказу, який би свідчив, що вищевказаний транспортний засіб перебуває саме у його володінні. Він не знає де саме позивачка поділа свій мотоцикл і де є його місце фактичного зберігання (перебування). Посилання позивачки, що саме він володіє її транспортним засобом, не підтверджено жодним доказом. Щодо талону-повідомлення єдиного обліку №9309 від 22 вересня 2020р. та листа Ізюмського ВП ГУНП Харківської області від 12 жовтня 2020р., які додані до позовної заяви, то слід відмітити, що дані документи не є доказом того, що він незаконно утримує транспортний засіб. До того ж лист Ізюмського ВП, взагалі стосується зовсім іншого транспортного засобу. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає законність і добросовісність такого набуття. З огляду на викладене вище, вважає, що позивачем не надано доказів про те, що саме він є незаконним набувачем майна, а також, що саме в нього перебуває її транспортний засіб. Просить у задоволенні позовної заяви відмовити у повному обсязі.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані та не підлягають до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд, незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Згідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа.

Ухвалою суду від 09 вересня 2021 року було прийнято до розгляду цивільну справу у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та надано відповідачу строк для подання клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін.

Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини:

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи №912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 ОСОБА_1 є власником Мотоцикла-А модель SP200D-26Загальний мотоцикл, марка SPARK, номер НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_2 ,червоного кольору. (а.с.7)

З матеріалу № 3825 наданого Ізюмським ВП ГУНП в Харківській області вбачається, що 22.09.2020 року ОСОБА_1 звернулась до Ізюмського ВП ГУНП в Харківській області з зверненням про те, що ОСОБА_2 не віддає їй речі та транспортні засоби Рено логан д/н НОМЕР_5 та мотоцикл SPARK д/н НОМЕР_2 . Вході проведення перевірки події було встановлено, що її чоловік до Ізюмського ВП ГУНП в Харківській області з приводу повернення автомобіля не звертався. Перевірку за даним фактом було припинено.

Відомостей що існує кримінальне провадження, матеріали справи не містять. Доказів того, що вищевказаний мотоцикл перебуває у відповідача матеріали справи не містять.

Надаючи свою правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке.

Як встановлено під час розгляду справи, сторони у цій справі у письмовій формі жодних договорів не укладали щодо спірного транспортного засобу.

Правилом частини першої статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого порушеного права.

За змістом статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

У частинах другій та третій статті 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

При цьому, у главі 29 ЦК України «Захист права власності», визначені наступні способи захисту порушених, оспорених чи не визнаних прав:

1) витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикаційний позов, ст.ст.387-390 ЦК України);

2) усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов, ст.391 ЦК України);

3) визнання права власності (ст.392 ЦК України);

4) визнання незаконним акту, що порушує право власності (ст.393 ЦК України);

5) відшкодування шкоди (ст.394 ЦК України);

Статтею 387 ЦК України встановлено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2018 року у справі № 703/5364/15-ц (провадження № 61-4812св18) вказано, що «застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Враховуючи, що під час розгляду справи достовірно встановлено, що власником транспортного засобу: Мотоцикла-А модель SP200D-26 Загальний мотоцикл, марка SPARK, номер НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_2 ,червоного кольору є ОСОБА_1 , яка не позбавлена права захищати своє право власності, передбаченими законом способами.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими , речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Позивачем ОСОБА_1 до суду не надано жодних доказів незаконного заволодіння її майном відповідачем ОСОБА_2 , а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про його витребування з незаконного володіння ОСОБА_2 не підлягають до задоволення.

Такі ж висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 562/436/18 (провадження № 61-14564св19), від 24 жовтня 2018 року у справі № 208/4791/15 (провадження № 61-7013св18), від 16 травня 2019 року у справі № 159/3141/16-ц (провадження № 61-24830св18), від 28 лютого 2019 року у справі № 177/416/16 (провадження № 61-30323св18), від 22 січня 2019 року у справі № 145/145/17 (провадження № 61-10089св18).

Щодо розподілу судових витрат у цій справі.

За змістом частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, а в разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позивачу відмовлено в позові, то судові витрати не відшкодовуються.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 77, 81, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 280 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовити.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Ізюмський міськрайонний суд Харківської області або безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі у 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Ізюмського міськрайонного суду

Харківської області Т.Д. Бєссонова