ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4631/21 Справа № 175/333/20 Суддя у 1-й інстанції - Бойко О. М. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , яка також діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, третя особа Служба у справах дітей Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2020 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 , яка також діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування приміщенням та зняття з реєстраційного обліку.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2021 року позов задоволено та ухвалено усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_2 житловим будинком, розташованим на земельній ділянці :05:010:0039, за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування приміщенням, та зняття з реєстрації у житловому будинку, розташованому на земельній ділянці :05:010:0039, за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ; вирішено питання стосоно судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що право власності ОСОБА_1 на вказаний житловий будинок припинилось ще 18 жовтня 2017 року, у зв`язку з чим вона та її неповнолітні діти втратили право користування будинком. Проте, на даний час відповідачі досі зареєстровані у будинку, що належить ОСОБА_2 , при цьому фактично вони у будинку не мешкають, у будинку відсутні будь-які їх речі, та ними не сплачуються житлово-комунальні послуги. Через наявність незаконно зареєстрованих осіб, у тому числі неповнолітніх дітей, ОСОБА_2 не може повноцінно розпоряджатись своїм майном, чим порушені її права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки та житлового будинку, який розташований на даній ділянці, за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яка додається до позовної заяви.

19 вересня 2018 року за ОСОБА_2 на підставі судових рішень по справі №175/3250/16-ц зареєстровано право власності на 1/2 частину житлового будинку. У подальшому, 22 березня 2019 року ОСОБА_2 набула право власності на іншу частину будинку. Таким чином, на сьогодні єдиним власником вказаного житлового будинку є ОСОБА_2 .

У березні 2018 року чоловік ОСОБА_2 звертався до суду з позовом про позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку відповідачів по даній справі. Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2018 року по справі №175/901/18 позовні вимоги було задоволено, проте, постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2019 року скасовано рішення та відмовлено у задоволенні позовних вимог у зв`язку з тим, що на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції єдиним власником житлового будинку є ОСОБА_2 і лише вона як власник майна має право на звернення до суду з позовами до відповідачів.

В межах цивільної справи №175/901/18 Виконавчим комітетом Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області було надано копії письмових заяв та підстав щодо реєстрації відповідачів у вище вказаному житловому будинку.

Так, 28 грудня 2016 року ОСОБА_1 було зареєстровано у вказаному житловому будинку на підставі її заяви. Право на проживання в житлі підтверджувалось витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21 грудня 2016 року, відповідно до якого власником житлового будинку була заявниця - ОСОБА_1 . Крім того, за її заявою також було зареєстровано трьох неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ).

Однак, в подальшому право власності ОСОБА_1 на житловий будинок було скасовано, про що у Державному реєстрі наявний відповідний запис від 18 жовтня 2017 року.

Задовольняючи позовні вимоги, районний суд обґрунтовано виходив з того, що право власності ОСОБА_1 на вказаний житловий будинок припинилось ще 18 жовтня 2017 року, у зв`язку з чим вона та її неповнолітні діти втратили право користування будинком. Проте, на даний час відповідачі досі зареєстровані у будинку, що належить ОСОБА_2 . При цьому фактично вони у будинку не мешкають, у будинку відсутні будь-які їх речі, та ними не сплачуються житлово-комунальні послуги. Через наявність незаконно зареєстрованих осіб, у тому числі неповнолітніх дітей, ОСОБА_2 не може повноцінно розпоряджатись своїм майном (наприклад, відчужити житловий будинок).

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Верховний Суд України у Постанові від 16.11.2016р. по справі №6-709цс16 зауважив, що «за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї». Отже, враховуючи, що відповідачі не є і ніколи не були родичами позивача, позивач звертається до суду за захистом своїх порушених прав на підставі ст.ст. 383, 391 ЦК України.

Відповідно до п. 26 Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затверджених Постановою КМУ від 02.03.2016р. № 207, «Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: ... рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи.

Позивачем доведено, що їй належить на праві власності земельна ділянка та житловий будинок, який розташований на даній ділянці, за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України - власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.34 постанови Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав від 07 лютого 2014 року №5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п.3 ч.1 ст.346) із зняттям останнього з реєстрації.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Зазначене відповідає правовому висновку, який міститься у Постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року № 6-158цс14. Крім того, тотожного висновку дійшов і Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду по справі № 595/1271/16-ц.

Колегія суддів наголошує на тому, що відповідачі не є членами сім`ї позивача ОСОБА_2 ..

Виникнення права членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім`ї на користування цим будинком.

Отже, права членів сім`ї власника будинку на об`єкт власності є похідними від прав самого власника.

Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об`єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири).

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач ігнорує ту обставину, що неповнолітні діти не можуть самостійно визначати своє місце проживання, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки враховуючи припинення права власності на спірний будинок та похідний характер прав відповідачів на користування будинком від прав колишнього власника, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що іншого житла вона та її неповнолітні діти не мають, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки встановлення наявності майна у зареєстрованих осіб необхідно зазначати лише за наявності поставленого питання про виселення, тоді як в даному позові питання про виселення осіб не ставилось.

Інші доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.

Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко