П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2021 року м. Київ

Справа № 759/13591/20
Провадження: № 22-ц/824/11821/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,
суддів Пікуль А.А., Борисової О.В.,
секретар Івасенко І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1
на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 червня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Кириленко Т.В.
у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд», третя особа: ОСОБА_2 , про визнання права власності,
та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю та стягнення шкоди,

в с т а н о в и в :

В серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 16 грудня 2008 року він добросовісно, відкрито, безперервно володів та користувався квартирою АДРЕСА_1 , утримував її на підставі договору оренди № 5/1 від 16 грудня 2008 року, а надалі без договору із власником, проводив капітальний та поточний ремонти квартири, підтримував її у належному стані, у повному обсязі проводив оплату комунальних послуг та квартирної плати. За весь час його проживання власник житлового приміщення жодного разу не звертався до нього з будь-якими заявами. Просив визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю.
07 жовтня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю та стягнення шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що згідно договору купівлі-продажу від 10 вересня 2020 року він є власником квартири АДРЕСА_1 . Однак, починаючи з 11 вересня 2020 року та станом на день звернення до суду він позбавлений можливості потрапити до квартири, оскільки ОСОБА_1 , який в ній проживає без жодної правової підстави, чинить йому перешкоди. У зв`язку з незаконними та неправомірними діями ОСОБА_1 , який порушує його права та охоронювані законом інтереси як власника квартири, йому спричинена матеріальна шкода, оскільки 11 вересня 2020 року ним з метою отримання доходу було укладено договір оренди квартири АДРЕСА_1 . На виконання вказаного договору орендар сплатив йому 12 000 грн. Однак, з вини відповідача він не зміг передати орендарю в користування квартиру, внаслідок чого отримав збитки у вигляді 12 000 грн, а також штраф, який заплатив відповідно до умов договору оренди. З урахування заяви про збільшення розміру позовних вимог, просив суд усунути йому перешкоди у користуванні приватною власністю шляхом виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 , та з ОСОБА_1 спричинену йому матеріальну шкоду в розмірі 120 000 грн.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 10 червня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Усунуто перешкоди ОСОБА_2 у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 .
В іншій частині позову відмовлено.
Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 3 340грн.
Не погодившись з таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що договір оренди житлового приміщення №5/1 від 16 грудня 2008 року був укладений між Військовою частиною НОМЕР_1 та відповідачем ПАТ «ХК «Київміськбуд» у відповідності до ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Квартира АДРЕСА_1 була виділена для проживання його, позивача, сім`ї, оскільки він був військовослужбовцем. З того часу він, ОСОБА_1 , добросовісно користується цим житлом. Посилаючись на положення ст. 344 ЦК України, вважав, що у нього були всі законні підстави бути визнаним власником майна за набувальною давністю. Зазначив, що в матеріалах справи відсутні докази того, що він знав про реєстрацію права власності на спірну квартиру у 2014 році. Також стверджував, що відповідач відчужив вказану квартиру ОСОБА_2 , уклавши з ним договір купівлі-продажу, вже після його звернення до суду за захистом порушеного права. Зазначив, що він не є особою, яка самоправно зайняла жиле приміщення, оскільки відсутні судові рішення чи розпорядження органу місцевого самоврядування про звільнення ним житла. Вказав, що відмова у задоволенні його вимог про визнання за ним, пенсіонером-військовослужбовцем, права власності на квартиру, в якій він добросовісно прожив 12 років, є необґрунтованою.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 05 серпня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ПрАТ «ХК «Київміськбуд»зазначила, що договір оренди житлового приміщення №5/1 від 16 грудня 2008 року був укладений з Житловим управлінням «Південне» Дочірнього підприємства «Екос», яке було структурним підрозділом Дочірнього підприємства «Екос» по експлуатації та ремонту житлового фонду та об`єктів соціально-побутового призначення, засновником якого виступало ПАТ «ХК «Київміськбуд». Оскільки у 2012 році було прийнято рішення про припинення діяльності ДП «Екос», 16 грудня 2014 року ПрАТ «ХК «Київміськбуд» було оформлено право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Враховуючи, що відповідач був власником вказаної квартири, 10 вересня 2020 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу даного житлового приміщення. Стверджувала, що на неодноразові прохання позивач так і не надав лист-клопотання про поселення співробітників Військової частини НОМЕР_1 , який був невід`ємною частиною Договору №5/1 оренди житлового приміщення від 16 грудня 2008 року, тому неможливо встановити, чи саме ОСОБА_1 був поселений у спірну квартиру. Вважала, що позивачем не доведено факту проживання у спірній квартирі. Також зазначила, що позивач проживав у квартирі на підставі Договору по наданню доступу до житлового приміщення від 17 січня 2012 року, укладеним між ним та ЖУ «Південне» ДП «Екос», термін дії якого завершився 31 грудня 2012 року. У зв`язку з цим відповідач звертався до позивача з пропозицією укладення договору найму (оренди), на що останній жодним чином не реагував. Саме тому 13 травня 2013 року відповідач звернувся до позивача з листом про необхідність повернення житла. Стверджувала, що позивачу було достовірно відомо, хто є власником житла. Посилаючись на висновок Верховного Суду, зазначила, що позов про право власності за набувальною давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника та завжди знала, хто є власником. Наголосила на тому, що відповідач, як власник майна, не відмовлявся від свого права власності. Просила залишити апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні адвокат Самбур М.М. в інтересах ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, та просила її задовольнити.
Адвокат Клименко О.А. в інтересах ПАТ «ХК «Київміськбуд», ОСОБА_2 та його адвокат Гордієнко Л.В. заперечували проти апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
16.12.2008 року між ДП «Екос» в особі ЖУ «Південне» компанії «Київміськбуд» та Військовою частиною НОМЕР_1 укладено договір оренди житлового приміщення № 5/1 з метою поселення працівника орендаря ОСОБА_1 в кв. АДРЕСА_1 строком до 31.12.2009р. (т. 2 а.с. 95-97).

04.01.2010 року між ДП «Екос» в особі ЖУ «Південне» компанії «Київміськбуд» та ОСОБА_1 був укладений договір оренди № 1 житлового приміщення кв. АДРЕСА_1 строком до 31.12.2010 року (т. 2 а.с. 99-101).
17.01.2012 року між ЖУ «Південне» ДП «Екос» та ОСОБА_1 укладено договір № 8 про надання доступу до житлового приміщення, відповідно до якого ОСОБА_1 та члену його родини ОСОБА_4 було надано доступ до житлового приміщення кв. АДРЕСА_1 строком до 31.12.2012 року, а також договір про відшкодування комунальних послуг на приміщення, що здані в оренду та утримання прибудинкової території на цей же строк (т. 1 а.с. 104-105).
Листом ПАТ «ХК «Київміськбуд» № 02186/0/2-13 від 19.04.2013р. ОСОБА_1 запропоновано з`явитись для укладення договору найму (оренди) квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 102).
Листом ПАТ «ХК «Київміськбуд» № 02448/0/2-13 від 13.05.2013р. ОСОБА_1 , у зв`язку з неукладенням договору запропоновано повернути житлове приміщення кв. АДРЕСА_1 з погашенням заборгованості за користування (т. 1 а.с. 103).
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 16.12.2014 року власником квартири АДРЕСА_1 було ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» згідно свідоцтва про право власності від 16.12.2014 року. (т. 1 а.с. 106).
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10.09.2020 року власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 10.09.2020р. (т. 1 а.с. 107).
Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив із того, що ПрАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд», як власник майна, не відмовлялось від свого права власності, вказану квартиру надавало позивачу лише в тимчасове користування за договорами оренди, а 10.09.2020 року розпорядилось квартирою на власний розсуд, уклавши договір купівлі-продажу даної квартири з ОСОБА_2 , отже, передбачені законом правові підстави для визнання права власності на спірну квартиру за набувальною давністю відсутні, а тому законних підстав для задоволення позову ОСОБА_1 у суду немає.
Задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки ОСОБА_2 як власник квартири не має можливості в повному обсязі користуватися нею у зв`язку з проживанням в ній сторонньої особи позивача ОСОБА_1 , позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю підлягають задоволенню шляхом виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 . Вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення зі ОСОБА_1 шкоди у вигляді неотриманого доходу в розмірі 120 000 грн. залишені судом перщої інстанції без задоволення, оскільки з матеріалів справи не вбачається причинного зв`язку між діями ОСОБА_1 , який вселився в спірну квартиру ще до набуття ОСОБА_2 права власності на неї, та спричиненням шкоди у вигляді неотриманого доходу ОСОБА_2 , який придбав вказану квартиру під час розгляду справи судом, і, будучи обізнаним про наявність спору, уклав договір оренди квартири, заздалегідь усвідомлюючи, що його неможливо буде виконати.
Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до частини третьої статті 397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.
Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
У постанові від 1 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц Верховний Суд зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому, безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Частиною 1 статті 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.
Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.
Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі N 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі N 755/16913/16-ц.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Залишаючи без задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановивши характер правовідносин сторін у справі, правильно застосувавши норми матеріального права, які їх регулюють, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач був вселений у квартиру АДРЕСА_1 на підставі договорів по наданню доступу до житлового приміщення, які укладались між ним та ДП «Екос» ПрАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» у 2008, 2010, 2012 роках, тобто, отримав квартиру у строкове користування. На час вселення позивач був обізнаний із тим, що власником спірної квартири було ДП «Екос» ПрАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд», оскільки саме з ним в 2010 та в 2012 року він укладав договори по наданню доступу до житлового приміщення.

Також позивач був обізнаний щодо закінчення дії договору № 8 від 17.01.2012 року, листом ПАТ «ХК «Київміськбуд» № 02186/0/2-13 від 19.04.2013 року його було повідомлено про передання ДП «ЕКОС» ПАТ «ХК «Київміськбуд» житлових приміщень до ПАТ «ХК «Київміськбуд» та запропоновано укласти новий договір (найму) оренди квартири. Однак, позивачем жодних дій щодо укладення нового договору найму вчинено не було, що не може свідчити про добросовісне заволодіння чужим майном.

Позивач ніколи не був власником спірної квартири, а ПрАТ «ХК «Київміськбуд» як власник квартири не відмовлялось від свого права власності, вказану квартиру надавало позивачу лише в тимчасове користування за договорами оренди, отже ОСОБА_1 користувався квартирою лише за згодою власника, а тому підстав, за якими закон пов`язує визнання права власності в порядку статті 344 ЦК України, немає.

Тривалий час проживання, відкритість володіння, догляд та утримання квартири не є безумовними обставинами для задоволення позовних вимог з підстав, передбачених статтею 344 ЦК України. Ці обставини свідчать лише про виконання позивачем обовязків, що покладаються на наймача, який користується житловою площею.
Згідно із статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
10.09.2020 року ПрАТ «ХК «Київміськбуд» відчужило спірну квартиру ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, який, у свою чергу, зареєстрував своє право власності у встановленому законом порядку.
Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.
У постановах Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі N 709цс16, від 15 травня 2017 року у справі N 6-2931цс16 міститься висновок про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, як постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
ОСОБА_2 , як новий власник квартири, не має можливості в повному обсязі використовувати належне йому право власності на нерухоме майно у зв`язку з проживанням в ній іншої особи ОСОБА_1 , а тому він вправі вимагати захисту свого порушеного права шляхом виселення ОСОБА_1 з квартири.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи.
Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.
Будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті (рішення ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» заяви № 7151/75, № 7152/75).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»).
Ураховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої уваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року в справі «Станкова проти Словаччини»; рішення ЄСПЛ від 15 січня 2009 року в справі «Косіч проти Хорватії» та рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 2009 року в справі «Пауліч проти Хорватії»).
Як зазначено вище, ОСОБА_1 вселився у спірну квартиру як співробітник ВЧ НОМЕР_1 на підставі договору № 5/1 від 16.12.2008 року, укладеного між ДП «ЕКОС» та ВЧ НОМЕР_1 . Після закінчення дії даного договору командування військової частини НОМЕР_1 звернулось до ЖУ «Південне» ДП «Єкос» з проханням продовжити термін дії вказаного договору. У зв`язку з чим, 04.01.2010 року між безпосередньо ОСОБА_1 та ДП «Екос» було укладено договір № 1 оренди житлового приміщення, після закінчення дії якого 17.01.2012 року був укладений аналогічний договір № 8. Строк дії останнього договору сплив, переукладення договору не відбулось, отже право ОСОБА_1 як наймача на користування квартирою припинилося.
Посилання ОСОБА_1 на те, що він вселився у спірну квартиру як військовослужбовець, а тому не може бути виселений із вказаної квартири, не приймаються судом до уваги, оскільки позивач користувався вказаної квартирою на строковій основі. Даних про те, що вказана квартира була надана йому як військовослужбовцю для постійного проживання в матеріалах немає. Окрім того, правовідносини з приводу соціального захисту позивача під час проходження ним військової служби виходять за межі предмету вказаного позову.
Також не можуть бути взяті до уваги посилання ОСОБА_1 на рішення ЄСПЛ у справі «Віннійчук проти України», оскільки правовідносини вказаної справи стосувались виселення особи з квартири, наданої їй в рамках соціальної програми забезпечення житлом, при цьому, вказана особа не мала іншого житла.
В рамках справи, що переглядається встановлено, що ОСОБА_1 не є ані власником спірної квартири, ані її користувачем (орендарем), тобто, користується нею без правових підстав, при цьому, має інше житло (згідно його паспортних даних, він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ), а тому усунення перешкод ОСОБА_2 у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_1 з квартири не може вважатись втручанням у його право на повагу до житла.
Посилання скаржника на те, що відповідач відчужив вказану квартиру ОСОБА_2 після звернення до суду із вказаним позовом також не можуть бути підставою для задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю, оскільки, як зазначено вище, ОСОБА_1 проживав у цій квартирі без правової підстави, договір оренди закінчив свою дію, відповідач як власник нерухомого майна скористався своїм правом на розпорядження майном, відчуживши квартиру іншій особі, договір купівлі-продажу є дійсним, недійсним в судовому порядку не визнавався.
З огляду на вищенаведені норми права та встановлені обставини також не можуть бути підставою для визнання за ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру за набувальною давністю його посилання на те, що він є членом територіальної громади, яка, у свою чергу, є кінцевим бенефіціаром ПрАТ «ХК «Київміськбуд».
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.
Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 червня 2021 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 червня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 04 жовтня 2021 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді А.А. Пікуль

О.В. Борисова