Постанова

Іменем України

07 жовтня 2021 року

м. Київ

справа № 159/4771/20

провадження № 61-8601св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 11 січня 2021 року у складі судді Логвинюк І. М., постанову Волинського апеляційного суду від 13 квітня 2021 року у складі колегії суддів: Данилюк В. А., Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк»), який є правонаступником АТ «Укрсоцбанк», про визнання іпотеки, що виникла за іпотечним договором, припиненою; зняття заборони відчуження нерухомого майна; припинення записів у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та у Державному реєстрі іпотек про заборону відчуження майна.

Позов мотивовано тим, що 15 травня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБ СР «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та позивачем ним було укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 074-22-05/07 про надання кредиту у розмірі 255 937 швейцарських франків з процентною ставкою 9,5 % річних і з кінцевим терміном повернення - до 14 травня 2017 року.

У забезпечення його кредитних зобов`язань між ОСОБА_1 та АКБ СР «Укрсоцбанк» 15 травня 2007 року укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Козоріз Н. С. за реєстраційним № 2330, за умовами якого ОСОБА_1 (як іпотекодавець) передає у іпотеку АКБ СР «Укрсоцбанк» (як іпотекодержателю) у забезпечення виконання зобов`язань за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 074-22-05/07 від 15 травня 2007 року нерухоме майно, а саме: приміщення магазину та земельну ділянку.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 березня 2015 року частково задоволено позов та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 1 047 349,73 грн.

Постановою заступника начальника відділу державної виконавчої служби Ковельського міськрайонного управління юстиції Волинської області (далі - ВДВС Ковельського МРУЮ) від 11 травня 2016 року відкрито виконавче провадження № 510617722 з примусового виконання рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 березня 2015 року, на підставі виконавчого листа № 159/5261/13-ц від 04 квітня 2016 року.

Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 23 квітня 2020 року замінено сторону стягувача у цьому виконавчому провадженні на АТ «Альфа-Банк» як правонаступника.

Постановою заступника начальника відділу Ковельського районного відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (далі - Ковельський РВ ДВС Західного МРУ МЮ) від 13 липня 2020 року у виконавчому провадженні було замінено сторону стягувача з ПАТ «Укрсоцбанк» на АТ «Альфа-Банк» у цій справі.

Постановою заступника начальника відділу Ковельського районного відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (далі - Ковельський РВ ДВС Західного МРУ МЮ) від 07 серпня 2020 року виконавче провадження було закінчено на підставі пункту 9 частини першої статті 39 та статті 40 Закону України «Про виконавче провадження».

12 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із письмовою заявою, у якій посилаючись на положення пп. 2.3.1 п. 2.3 ст. 2 «Права та обов`язки сторін» іпотечного договору, просив негайно виключити з Єдиного реєстру для реєстрації заборон відчудження нерухомого майна та з Державного реєстру іпотек запис щодо предмета іпотеки за іпотечним договором від 15 травня 2007 року.

Проте, станом на 17 вересня 2020 року відповідач не виконав своїх зобов`язань, передбачених іпотечним договором та Законом України «Про іпотеку».

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд: визнати іпотеку, що виникла за іпотечним договором від 15 травня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Козоріз Н. С. за реєстраційним № 2330, припиненою; зняти заборону відчуження нерухомого майна, а саме:

- приміщення магазину будматеріалів площею 422 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , і належить іпотекодавцю на праві приватної власності за свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 25 жовтня 2005 року, виданим на підставі рішення Ковельської міськради Волинської області № 388, зареєстрованого КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації», про що зроблено запис за № 193 у реєстровій книзі 2, у електронному реєстрі прав власності 20 березня 2007 року за реєстраційним № 12537163;

- земельної ділянки площею 0,0231 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , і належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого відповідно до договору купівлі - продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 16 лютого 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Заліською Н. М. за реєстровим № 378, зареєстрованого у Державному реєстрі правочинів 16 лютого 2005 року за № 472388, що має цільове призначення: для розміщення та добудови магазину; припинити записи у Єдиному реєстрі заборон відчуження цих об`єктів нерухомого майна.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 11 січня 2021 року позов задоволено.

Визнано іпотеку, що виникла на підставі іпотечного договору від 15 травня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Козоріз Н. С. за реєстраційним № 2330, припиненою.

Знято заборону відчуження нерухомого майна, а саме:

- приміщення магазину будівельних матеріалів загальною площею 422 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , і належить ОСОБА_1 як іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 25 жовтня 2005 року, виданого на підставі рішення Ковельської міськради Волинської області № 388 від 20 жовтня 2005 року, зареєстрованого КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації», про що зроблено запис за № 193 у реєстровій книзі 2, зареєстрованого КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» у електронному реєстрі прав власності 20 березня 2007 року за реєстраційним № 12537163;

- земельної ділянки площею 0,0231 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , і належить ОСОБА_1 як іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 16 лютого 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Заліською Н. М. за реєстровим № 378, зареєстрованого у Державному реєстрі правочинів 16 лютого 2005 року за № 472388, що має цільове призначення: для розміщення та добудови магазину, кадастровий № :02:007:0010.

Припинено (скасовано) записи у:

- Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, а саме:

- № 34331970 від 15 травня 2007 року,

- № 34176476 від 15 травня 2007 року,

- Державному реєстрі іпотек, а саме:

- № 34331660 від 15 травня 2007 року,

- № 34176449 від 15 травня 2007 року.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, щонаданими позивачем доказами підтверджено виконання ним у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором, а відповідач не спростував у спосіб подання відповідних доказів доводи позивача.

Не погодившись з таким рішенням місцевого суду, АТ «Альфа-Банк» подало апеляційну скаргу.

Постановою Волинського апеляційного суду від 13 квітня 2021 року рішення місцевого судузалишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У травні 2021 року АТ «Альфа-Банк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, уточнивши вимоги, просить постанову апеляційного суду та рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили рішення необґрунтовано з порушенням норм матеріального та процесуального права, без врахування існуючих правових позицій Верховного Суду, неповно та неправильно встановили обставини, які мають значення для справи, а висновки судів не відповідають фактичним обставинам справи.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити оскаржувані рішення без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК Українипередбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 31 травня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи.

18 червня 2021 року вказана справа передана на розгляд до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 15 травня 2007 року між ОСОБА_1 та АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ним було укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 074-22-05/07 про надання кредиту у розмірі 255 937 швейцарських франків з процентною ставкою 9,5 % річних і з кінцевим терміном повернення до 14 травня 2017 року.

У забезпечення його кредитних зобов`язань між ОСОБА_1 та АКБ СР «Укрсоцбанк» 15 травня 2007 року укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Козоріз Н. С. за реєстраційним № 2330, за умовами якого ОСОБА_1 (як іпотекодавець) передає у іпотеку АКБ СР «Укрсоцбанк» (як іпотекодержателю) у забезпечення виконання зобов`язань за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 074-22-05/07 від 15 травня 2007 року нерухоме майно, а саме: приміщення магазину та земельну ділянку.

Відповідно до рішення Ковельського міськрайсуду Волинської області від 03 березня 2015 року у цивільній справі № 159/5261/13-ц за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, було частково задоволено позов та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 1 047 349,73 грн.

Постановою заступника начальника ВДВС Ковельського МРУЮ від 11 травня 2016 року відкрито виконавче провадження № 510617722 з примусового виконання рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 березня 2015 рокуза позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, на підставі виконавчого листа № 159/5261/13-ц від 04 квітня 2016 року.

Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 23 квітня 2020 року у цивільній справі № 159/5261/13-ц замінено сторону стягувача у цьому виконавчому провадженні на АТ «Альфа-Банк» як правонаступника.

Установлено, що в ході виконання відкритого виконавчого провадження судом було вирішено питання про заміну сторони виконавчого провадження і згідно з постановою заступника начальника відділу Ковельського районного відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 13 липня 2020 року у виконавчому провадженні було замінено сторону стягувача з ПАТ «Укрсоцбанк» на відповідача у цій справі - АТ «Альфа-Банк».

Постановою заступника начальника відділу Ковельського районного відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 07 серпня 2020 року виконавче провадження № 510617722 було закінчено на підставі пункту 9 частини першої статті 39 та статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої та другої статті 509 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу (частина друга статті 509 ЦК України). Однією з таких підстав є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 ЦК України).

Поняття іпотеки деталізує абзац третій статті 1 Закону України «Про іпотеку», який визначає, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3, абзаци другий і сьомий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку», пункт 1 частини першої і речення друге цієї частини статті 593 ЦК України).

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України).

За належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором припиняється як це зобов`язання, так і зобов`язання за договором іпотеки, які є похідними від основного зобов`язання.

До аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16-ц (провадження № 14-88цс19).

Суди попередніх інстанцій встановили факт належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором. Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи, зокрема, постановою заступника начальника відділу Ковельського районного відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 07 серпня 2020 року про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 та статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Тому з огляду на те, що належне виконання основного зобов`язання припиняє іпотеку й обтяження нерухомого майна, що є предметом іпотеки, Верховний Суд вважає по суті правильними висновки судів про задоволення вимоги позивача про визнання зобов`язань за іпотечним договором припиненими.

Позовні вимоги про зняття заборони відчуження іпотечного майна та про припинення записів у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та у Державному реєстрі іпотек про заборону відчуження майна є похідними від позовної вимоги про визнання іпотеки припиненою, а тому вони також підлягають до задоволення.

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах рішень судів попередніх інстанцій, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Посилання у касаційній скарзі на неврахування судами висновків, викладених у постановах Верховного Суду, є безпідставними, оскільки вказані заявником постанови Верховного Суду винесені у справах не з подібними правовідносинами.

Таким чином, вищезазначені доводи касаційної скарги жодним чином не свідчать про необґрунтованість даного позову та про незаконність оскаржуваних судових рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанційухвалені з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 11 січня 2021 року, постанову Волинського апеляційного суду від 13 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

М. Ю. Тітов