Справа № 447/113/20 Головуючий у 1 інстанції: Карбовнік І.М.
Провадження № 22-ц/811/2529/20 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2021 року м.Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Жукровської Х.І.,

з участю: представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державної установи «Миколаївська виправна колонія №50» на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 15 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Миколаївська виправна колонія (№50)» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и в:

15 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Державної установи(далі ДУ) «Миколаївська виправна колонія (№50)» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 січня 2019 року по 23 грудня 2019 року в розмірі 248458 грн. 56 коп.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 23 грудня 2002 року по 02 січня 2019 року він проходив службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України ДУ «Миколаївська виправна колонія (№50)» і був звільнений з 02 січня 2019 року, однак, відповідач не провів з ним розрахунок в день звільнення, а провів такий лише 23 грудня 2019 року, тому повинен виплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за 224 робочих днів.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 15 липня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з ДУ «Миколаївська виправна колонія (№50)» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 248458 грн. 56 коп.

Стягнуто з ДУ «Миколаївська виправна колонія (№50)» в дохід держави судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп.

Рішення суду оскаржив відповідач ДУ «Миколаївська виправна колонія (№50)», просить його скасувати з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що позивач не скористався правом на щорічну відпустку, а тому заборгованість перед ним складалась лише з компенсації за невикористану відпустку, яка не входить у структуру заробітної плати.

Окрім того, апелянт вважає, що позивач пропустив тримісячний строк, встановлений статтею 233 КЗпП України для звернення до суду з вказаним позовом, оскільки такий необхідно обраховувати від дня, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права.

Також наголошує, що позивач не звільнений від сплати судового збору за подання вказаного позову.

Звертає увагу на практику Верховного Суду в такій категорії справ.

Заслухавши пояснення сторони відповідача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 23 грудня 2002 року по 02 січня 2019 року позивач проходив службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України ДУ «Миколаївська виправна колонія (№50)» і був звільнений з 02 січня 2019 року.

В день звільнення з позивачем не було проведено повного розрахунку.

Заборгованість перед позивачем становила 55401 грн. 09 коп., яка виплачена позивачу 23 грудня 2019 року, що підтверджується випискою по рахунку та визнається відповідачем.

Відповідно до вимог ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану суму (ч.2 ст.116 КЗпП).

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи наведені вище норми закону та обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Доводи відповідача про те, що суд першої інстанції повинен був застосувати положення частини першої статті 233 КЗпП України, якою передбачено, що працівник може звернутись із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, є безпідставними, оскільки днем фактичного розрахунку з позивачем є 23 грудня 2019 року, а тому, звернувшись до суду з позовом 15 січня 2020 року, позивач не пропустив встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України тримісячного строку.

Щодо доводів апелянта по суті вирішення заявлених позовних вимог, то колегія суддів виходить з наступного.

Метою законодавчого регулювання правовідносин щодо виплати роботодавцем середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових відносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України, така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Звертаючись із вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18).

Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність спірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Тому Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Задовольняючи позовні вимоги позивача та дійшовши правильного висновку про наявність правових підстав для присудження позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції не в повній мірі врахував усі обставини справи для забезпечення захисту права позивача на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу з дотриманням справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Так, зокрема, необхідно було враховувати розмір заборгованості перед позивачем і що вказана заборгованість складається з виплати компенсації за невикористану відпустку, співмірність заборгованої суми та суми середнього заробітку за затримку розрахунку, а також те, що відповідач є державною установою, тому, на переконання колегії суддів, буде розумним і справедливим визначити позивачу розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні у подвійному розмірі заборгованих позивачу і належних йому до виплати сум 110802 грн.

З наведених мотивів оскаржуване рішення суду в частині визначення розміру присудженого позивачу середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні підлягає зміні, шляхом його зменшення із 248458 грн. 56 коп. до 110802 грн.

Правильними є доводи відповідача про те, що при зверненні з вказаним позовом позивач не звільняється від сплати судового збору, оскільки встановлена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» пільга стосується лише позивачів у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Отже, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, рішення суду необхідно змінити і в частині розподілу судових витрат, врахувавши наслідки вирішення справи апеляційним судом, а саме: задоволення позовних вимог на суму 110802 грн., що становить 45% від ціни позову (248458 грн. 56 коп.), а тому з відповідача у дохід держави підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1118 грн. 06 коп., а з позивача 1366 грн. 50 коп.

В решті, правових підстав для зміни чи скасування рішення суду немає, а тому апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково.

У зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги (55% від ціни позову), з позивача у користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2049 грн. 78 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.1,4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу Державної установи «Миколаївська виправна колонія (№50)» задовольнити частково.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 15 липня 2020 року змінити, зменшивши розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з Державної установи «Миколаївська виправна колонія (№50)» на користь ОСОБА_1 , до 110802 гривень.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 15 липня 2020 року в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з Державної установи «Миколаївська виправна колонія (№50)» в дохід держави судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1118 гривень 06 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1366 гривень 50 копійок.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 у користь Державної установи «Миколаївська виправна колонія (№50)» судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2049 гривень 78 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 24 вересня 2021 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич