Постанова

Іменем України

29 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 362/3238/16-ц

провадження № 61-2471св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Наконечний Віталій Леонідович, на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 серпня 2020 року у складі судді Кравченко Л. М. та постанову Київського апеляційного суду від 25 січня 2021 року у складі колегії суддів: Березовенко Р. В., Нежури В. А., Сержанюка А. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до

ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовну заяву мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_4 , який у 1972 році побудував садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Після смерті батька він прийняв спадщину у вигляді цього майна шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном (садовим будинком) на підставі пункту 1 частини першої статті 549 ЦК УРСР 1963 року.

ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 01 липня 2015 року придбала у ОСОБА_3 зазначений садовий будинок, яка в свою чергу отримала право власності на будинок на підставі рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2015 року у справі №362/1976/15-ц, яке було скасоване рішенням Апеляційного суду Київської області від 15 жовтня 2015 року.

Вважає, що ОСОБА_3 незаконно було оформлено право власності на майно та реалізоване відповідачу, а тому просив витребувати із незаконного володіння ОСОБА_2 спірний будинок.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області

від 11 серпня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 25 січня 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що за загальним правилом витребувати майно може лише власник цього майна, однак ОСОБА_1 не є і не був власником спірного садового будинку, а тому відсутні передбачені статтею 388 ЦК України підстави для витребування цього майна у відповідача, яка є добросовісним набувачем будинку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, щовін як спадкоємець після смерті батька прийняв спадщину, отже набув право на садовий будинок, який було побудовано його батьком, а тому висновки судів про те, що він не має права на витребування спірного майна є помилковими.

Крім того, вказує, що суд апеляційної інстанції помилково розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження, оскільки спадкові спори підлягають розгляду у порядку загального позовного провадження.

Відзив на касаційну скаргу

У квітні 2021 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на касаційну скаргу,

в якому відповідач посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність оскаржуваних судових рішень.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 05 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою суду від 22 вересня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_4

ОСОБА_4 з 1957 року був членом СМ «Глеваха 1», у зв`язку з чим отримав у користування земельну ділянку площею 0, 06 га за адресою: АДРЕСА_2 , на якій у 1972 року було побудовано садовий будинок. Даних про набуття права власності на цей будинок ОСОБА_4 матеріали справи не містять.

Рішенням членів ради СМ «Глеваха 1» від 02 грудня 2006 року ОСОБА_4 виключено із членів цього садового товариства та прийнято замість померлого рідного брата позивача ОСОБА_5 , який на підставі рішення Глевахівської селищної ради Васильківською району Київської області

від 22 серпня 2007 року отримав державний акт на право власності на вищезазначену земельну ділянку від 13 вересня 2010 року.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області

від 09 жовтня 2013 року (справа №362/4048/13-ц) відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання незаконним рішення садового товариства від 02 грудня 2006 року та державного акту на право власності на земельну ділянку. Цими судовими рішеннями установлено, що переоформлення членства у СМ «Глеваха 1» та права користування земельною ділянкою у цьому садовому товаристві з покійного ОСОБА_4 на ОСОБА_5 відбулось з відома та за згодою позивача, а тому позивачем був пропущений трирічний строк на звернення за захистом порушеного права.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер.

Після його смерті до Двадцять другої київської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулися його дружина ОСОБА_3 та брат ОСОБА_1 . Листом цієї нотаріальної контори

від 11 березня 2013 року ОСОБА_1 повідомлено про неможливість видачі йому свідоцтва про право на спадщину в зв`язку з наявністю спадкоємців першої черги, а саме дружини померлого ОСОБА_3 .

28 березня 2014 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,06 га за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області

від 22 квітня 2015 року (справа № 362/1976/15) задоволено позов

ОСОБА_3 до Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області та визнано за ОСОБА_3 право власності на садовий будинок, розташований на земельній ділянці АДРЕСА_3 .

На підставі договорів купівлі-продажу від 01 липня 2015 року ОСОБА_3 продала ОСОБА_2 вищезазначені земельну ділянку та садовий будинок.

Після продажу спірного будинку та земельної ділянки рішенням Апеляційного суду Київської області від 15 жовтня 2015 року скасовано рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області

від 22 квітня 2015 року (справа № 362/1976/15) та у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання права власності на зазначений садовий будинок відмовлено, оскільки остання не надала доказів належності цього будинку спадкодавцеві ОСОБА_5 .

Рішенням Апеляційний суд Київської області від 02 квітня 2015 року (справа № 362/1161/14-ц), яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 22 липня

2015 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності на садовий будинок у порядку спадкування після померлого батька ОСОБА_4 , оскільки відсутній правовстановлюючий документ на спірний будинок на ім`я померлого, садовий будинок не входив до складу спадкового майна.Цими судовими рішеннями установлено, що ОСОБА_5 став членом садівничого масиву «Глеваха-1» з 02 грудня

2006 року, відповідно до протоколу засідання членів ради СМ «Глеваха-1» від 02 грудня 2006 року, яким ОСОБА_4 виключено з числа садівників,

а його сина ОСОБА_5 - прийнято в члени садівників (лінія НОМЕР_1). Отже, після смерті ОСОБА_5 спадкоємцем першої черги є його дружина ОСОБА_3 , а тому вимоги позивача про спадкування спірного майна після смерті батька, яка настала у 1992 році, є безпідставними, оскільки членом СМ «Глеваха-1» з 02 грудня 2006 року став ОСОБА_5 , якому і перейшло спірне майно з зазначеного часу.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах

2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

При цьому за змістом частини третьої статті 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388

ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів

у державних реєстрах.

Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12, у спадкоємця, якийу встановленому закономпорядку прийняв спадщину, права володіння такористування спадковим майномвиникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець можезахищати свої порушеніправа володіння такористування спадковим майномвідповідно до глави 29 ЦК України. Спадкоємець, якийприйняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстраціїмає право витребовуватице майно відйого добросовісного набувачаз підстав, передбаченихстатті 388 ЦК України, зокрема уразі, якщо воновибуло з володіння спадкодавця позаволею останнього.

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду, земельну ділянку.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Право власності на збудоване до набрання чинності вказаним Законом нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 червня 2012 року № 6-54цс12, постанові Верховного Суду

від 10 жовтня 2018 року у справі № 557/1209/16-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18.

До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність 30 грудня 2004 року) було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, при цьому введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності, збудованих до 05 серпня

1992 року, не передбачалося.

Належним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами першою-другою статті89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій правильно виходили із того, що позивач не довів належними та допустимими доказами набуття у передбаченому законом порядку спадкодавцем ОСОБА_4 права власності на спірний садовий будинок, розташований на земельній ділянці АДРЕСА_3 , що виключає можливість витребування спірного майна на підставі положення статті 388 ЦК України від ОСОБА_2 .

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку, однак у справі, яка переглядається, відсутні докази набуття такого права померлим батьком позивача, а тому підстав для задоволення позову немає.

У матеріалах справи відсутній як технічний паспорт на об`єкт нерухомості, виданий на ім`я спадкодавця, так і документ, який підтверджував би право власності спадкодавця на садовий будинок.

Отже, ОСОБА_1 не набув на садовий будинок права власності у порядку спадкування. Ці обставини також встановлені рішенням Апеляційного суду Київської області від 02 квітня 2015 року (справа № 362/1161/14-ц).

Таким чином, ті обставини, що ОСОБА_1 не набув право на садовий будинок у порядку спадкування після смерті батька не потребує доказуванню в силу вимог частини четвертої статті 82 ЦПК України.

За таких обставин, установивши, що позивач не є власником спірного майна та не набув на нього право у порядку спадкування після смерті свого батька, оскільки садовий будинок не входив до складу спадкового майна, а можливість витребування такого майна із незаконного чужого володіння на підставі положення статті 388 ЦК України має лише його власник, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги про те, що право власності спадкодавця на спірний садовий будинок підтверджується технічним паспортом є необґрунтованими, оскільки наданий позивачем технічний паспорт був виготовлено на ім`я ОСОБА_1 04 вересня 2013 року, тобто вже після смерті

ІНФОРМАЦІЯ_1 спадкодавця ОСОБА_4 (а. с. 41-46, т. 1).

Крім того, технічний паспорт не є правовстановлюючим документом, а лише засвідчує факт існування нерухомого майна і його технічні характеристики.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції розглянув справу у спрощеному позовному провадженні, тоді як вона підлягала розгляду у порядку загального позовного провадження, є помилковими, оскільки справа судом апеляційної інстанції розглянута саме у загальному позовному провадженні із повідомленням учасників справи, що підтверджується ухвалою про закінчення підготовчих дій і призначення справу до судового розгляду від 30 листопада 2020 року, розпискою про повідомлення представника позивача Наконечного В. Л. про судове засідання, призначене на 25 січня 2021 року, а також протоколом судового засідання від 25 січня 2021 року, на якому був присутній представник позивача та змістом самої постанови суду апеляційної інстанції від 25 січня 2021 року, прийнятої за наслідками розгляду апеляційної скарги

ОСОБА_1 (а. с. 62, 63, 82, 86-97, т. 2).

Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Наконечний Віталій Леонідович, залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області

від 11 серпня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду

від 25 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта