ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«05» жовтня 2021 року

м. Харків

справа № 636/1063/20

провадження № 22ц/818/4617/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А.В., Яцини В. Б.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Чугуївського міського суду Харківської області від 25 травня 2021 року в складі судді Оболєнської С.А., яку постановлено, не виходячи до нарадчої кімнати

в с т а н о в и в:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму заборгованості за договором позики від 01 квітня 2018 року та розпискою від 01 квітня 2018 року в розмірі 864 433,04 грн, з яких 560 000,00 грн сума основного боргу, 140 000,00 грн проценти за користування грошима за період з 01 квітня 2018 року по 30 квітня 2019 року, 58 362,74 грн проценти за користування чужими грошима з 30 квітня 2019 року по 12 березня 2020 року, 28 000,00 грн штраф за несвоєчасний розрахунок за договором, 78 070,66 грн пеня за період з 15 вересня 2019 року по 12 березня 2020 року.

У січні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсною, в якій просив продовжити йому процесуальний строк для подання зустрічного позову у цивільній справі № 636/1063/20; прийняти зустрічний позов до розгляду в одному провадженні з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики; визнати договір позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оформлений розпискою від 01 квітня 2018 року недійсним, як удаваний правочин, застосувавши до нього наслідки недійсності, передбачені частиною 2 статті 235 ЦК України, а також загальні строки позовної давності, передбачені статтею 257 ЦК України; витрати зі сплати судового збору за подання зустрічного позову покласти на позивача за первісним позовом ОСОБА_1 в розмірі 908,00 грн.

Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 25 травня 2021 року, яку постановлено, не виходячи до нарадчої кімнати, відмовлено ОСОБА_2 у прийнятті зустрічного позову.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_2 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при постановленні ухвали порушив норми процесуального права, не врахував того, що спільний розгляд обох цивільних позовів є обґрунтованим, оскільки вони є взаємопов`язаними, і задоволення зустрічного позову про визнання договору недійсним буде одночасно підставою для відмови у задоволенні первісного позову про стягнення боргу. Одночасний розгляд цих справ буде доцільним із міркувань економії процесуального часу. Вказав, що він повідомляв суд про те, що не отримував ухвалу про відкриття провадження у справі, а тому просив визнати причини пропуску процесуального строку встановленого судом на подання зустрічного позову поважними.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно частини 2 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, ухвалу суду залишити без змін.

Ухвала суду першої інстанції, яку постановлено, не виходячи до нарадчої кімнати, мотивована тим, що ОСОБА_2 порушено строки подання зустрічного позову, тому у прийнятті зустрічного позову до спільного розгляду з первісним позовом слід відмовити.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що у березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму заборгованості за договором позики від 01 квітня 2018 року та розпискою від 01 квітня 2018 року в розмірі 864 433,04 грн, з яких 560 000,00 грн сума основного боргу, 140 000,00 грн проценти за користування грошима за період з 01 квітня 2018 року по 30 квітня 2019 року, 58 362,74 грн проценти за користування чужими грошима з 30 квітня 2019 року по 12 березня 2020 року, 28 000,00 грн штраф за несвоєчасний розрахунок за договором, 78 070,66 грн пеня за період з 15 вересня 2019 року по 12 березня 2020 року.

Ухвалою судді Чугуївського міського суду Харківської області від 31 серпня 2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, призначено підготовче судове засідання, а також запропоновано відповідачу подати відзив на позов протягом 15 днів із дня отримання копії ухвали (а.с.40).

Копію вказаної ухвали судді Фатєєв С.О. отримав 25 вересня 2020 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.47).

24 листопада 2020 року ОСОБА_2 подав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву.

12 січня 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції з зустрічним позовом, в якому міститься клопотання щодо поновлення строку на звернення до суду з зустрічним позовом з підстав неотримання копії ухвали про відкриття провадження у справі (а.с.77).

Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 25 травня 2021 року, яку постановлено, не виходячи до нарадчої кімнати, відмовлено ОСОБА_2 у прийнятті зустрічного позову.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмежене, особливо щодо умов прийнятності скарги. Проте, право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (mutatis mutandis, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мельник проти України» («Melnyk v. Ukraine» заява № 23436/03, § 22, від 28 березня 2006 року).

Виходячи з приписів статей 55, 129 Конституції України, застосування та користування правами на судовий захист здійснюється у випадках та в порядку, встановлених законом.

Тобто, реалізація конституційного права, зокрема, на судовий захист ставиться у залежність від положень процесуального закону, у цьому випадку - норм ЦПК України.

Таким чином, право на пред`явлення зустрічної позовної заяви не є абсолютним. Подаючи зустрічну позовну заяву, заявник повинен дотримуватись вимог ЦПК України щодо її подання.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частиною першою статті 49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами.

Строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом (стаття 120 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву.

Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.

Зустрічна позовна заява, яка подається з додержанням загальних правил пред`явлення позову, повинна відповідати вимогам статей 175 і 177 цього Кодексу.

До зустрічної позовної заяви, поданої з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.

Зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику.

Копія зустрічної позовної заяви долучається до матеріалів справи (стаття 194 ЦПК України).

Отже, зустрічна позовна заява подана до суду поза межами строку для подання відзиву підлягає поверненню судом заявнику.

Відповідно до частини сьомої статті 178 ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 123 ЦПК України).

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Перебіг строку, закінчення якого пов`язане з подією, яка повинна неминуче настати, закінчується наступного дня після настання події (частина четверта статті 124 ЦПК України).

Аналізуючи зазначені норми права, можна дійти висновку про те, що обрахування строку на подання відзиву на позов починається відповідно для кожного учасника справи з наступного дня після дати отримання ним ухвали місцевого суду про відкриття провадження у справі.

Реалізація процесуальних прав та обов`язків учасників справі перебуває у тісному зв`язку зі стадіями судового провадження і пов`язана з перебігом процесуальних строків.

Процесуальний строк, виступає одним з ключових елементів цивільно-процесуальної форми, і в цілому направлений на забезпечення оперативного, динамічного й просторового перебігу провадження цивільного процесу у визначених ЦПК України часових рамках.

Зокрема, під процесуальними строками, з огляду на системний аналіз ЦПК України, розуміють встановлений законом та/або судом проміжок часу, протягом якого повинна або може бути вчинена певна процесуальна дія або розпочата та/чи завершена та чи інша стадія судочинства.

Процесуальні строки, з поміж іншого, виступаючи засобом регламентації процесуальних дій учасників справи також виконують функцію юридичного факту, тобто спричиняють виникнення, зміну або припинення процесуальних прав та обов`язків. У механізмі правової регламентації судочинства процесуальні строки мають правоутворююче та преклюзивне значення для суб`єктивних процесуальних прав та обов`язків.

Так, з початком і закінченням перебігу процесуального строку пов`язане настання чітко встановлених юридичних наслідків.

Матеріали справи свідчать про те, що ухвалою судді Чугуївського міського суду Харківської області від 31 серпня 2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, призначено підготовче судове засідання, а також запропоновано відповідачу подати відзив на позов протягом 15 днів із дня отримання копії ухвали.

Отже, ОСОБА_2 мав право на пред`явлення зустрічного позову протягом 15 днів з моменту вручення ухвали про відкриття провадження.

25 вересня 2020 року згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення ОСОБА_2 отримав ухвалу Чугуївського міського суду Харківської області від 31 серпня 2020 року про відкриття провадження у справі.

Із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним ОСОБА_2 звернувся 12 січня 2021 року, тобто із пропуском строку, встановленого частиною першою статті 193 ЦПК України.

Згідно з частиною першою статті статтею 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Відповідно до частин першої, другої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасниками справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Належних, допустимих та достовірних доказів щодо того, що ОСОБА_2 не отримував копії ухвали суду першої інстанції про відкриття провадження у справі матеріали справи не містять, також таких доказів не надано і до суду апеляційної інстанції. Клопотань про призначення відповідної судової експертизи від ОСОБА_2 не надходило.

Встановивши, що ОСОБА_2 порушив строки подання зустрічного позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову ОСОБА_2 у прийнятті зустрічного позову до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним та відмовив у прийнятті зустрічного позову.

Аналогічний правовий висновок висловлено в постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 175/957/19 (провадження № 61-12294св20), від 21 квітня 2021 року у справі № 766/12340/17 (провадження № 61-16756св20).

Крім того, колегія суддів враховує, що повернення зустрічного позову не позбавляє осіб права пред`явити позов у загальному порядку, а тому не є обмеженням доступу до правосуддя.

Доводи ОСОБА_2 , що викладені в апеляційній скарзі є безпідставними та ґрунтуються на помилковому трактуванні наведених вище норм права і їх змістом.

Враховуючи викладене підстав вважати, що суд першої інстанції при розгляді даної справи неправильно застосував норми матеріального права чи допустив порушення норм процесуального права, відсутні.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат не вирішувалось.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Чугуївського міського суду Харківської області від 25 травня 2021 року, яку постановлено, не виходячи до нарадчої кімнати залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.В. Котелевець

В. Б. Яцина

Повний текст постанови складено 05 жовтня 2021 року.