Ухвала

30 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 489/5348/20

провадження № 61-15418ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Черняк Ю. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 червня 2021 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 16 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня» Миколаївської обласної ради, головного лікаря Комунального некомерційного підприємства «Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня» Миколаївської обласної ради Пліткіна Олександра Юрійовича про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, відшкодування моральної шкоди, доплати за виконання роботи машиніста із прання та ремонту одягу та компенсації за невикористану відпустку,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 рокуОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня» Миколаївської обласної ради (далі - КНП «Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня»), головного лікаря КНП «Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня» Пліткіна О. Ю. про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди (справа № 489/5348/20), в якому просила суд: визнати звільнення незаконним з 01 жовтня 2020 року та скасувати наказ від 30 вересня 2020 року № 285-к; поновити її на посаді молодшої сестри (санітарки - прибиральниці) операційного блоку коридор № 1 КНП «Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня»; стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі за період часу з 28 лютого 2020 року до 01 жовтня 2020 року у розмірі 40 824,82 грн, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період часу з 01 жовтня 2020 року по день ухвалення судом рішення у справі, відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000 грн; визнати відпустку з 28 лютого 2020 року незаконною.

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до КНП «Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, доплати за виконання інших обов`язків та компенсацію за невикористану відпустку (справа № 489/5395/20), в якому просила суд: поновити її на посаді молодшої сестри (санітарки - прибиральниці) операційного блоку КНП «Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня» з 01 жовтня 2020 року; стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період часу з 01 жовтня 2020 року до дня поновлення на роботі; стягнути з відповідача на свою користь доплату за виконання роботи машиніста із прання та ремонту спецодягу за період часу з 28 лютого 2020 року до 01 жовтня 2020 року у розмірі 8 40о грн; стягнути з відповідача на свою користь компенсацію за невикористану відпустку відповідно до заяви від 02 березня 2020 року.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 листопада 2020 року у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до КНП «Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, доплату за виконання інших обов`язків та компенсацію за невикористану відпустку в частині позовних вимог про поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді молодшої сестри (санітарки - прибиральниці) операційного блоку КНП «Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня» з 01 жовтня 2020 року та стягнення з КНП «Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період часу з 01 жовтня 2020 року до дня поновлення на роботі відмовлено на підставі пункту 3 частини першої статті 186 ЦПК України (справа № 489/5395/20).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 лютого 2021 року справу № 489/5348/20 за позовом ОСОБА_1 до КНП «Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня» про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди та справу № 489/5395/20 за позовом ОСОБА_1 до КНП «Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня» про стягнення доплати за виконання інших обов`язків та компенсацію за невикористану відпустку об`єднано в одне провадження для спільного розгляду (присвоєно єдиний унікальний номер 489/5348/20).

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 червня 2021 року, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 16 серпня 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У вересні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 червня 2021 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 16 серпня 2021 року, в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції скасувати та направити справу на новий розгляд до апеляційного суду.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Пунктом 2 частини першої статті 274 ЦПК України встановлено, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Пунктами 1, 2 частини четвертої статті 19 ЦПК України визначено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ та справ, що виникають з трудових відносин.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» встановлено, що з 01 січня 2021 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу становить 2 270 грн.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається, зокрема, у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

При цьому позовна вимога щодо відшкодування моральної шкоди є майновою вимогою, оскільки позивач її визначила у грошовому вимірі, що узгоджується із правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 761/11472/15-ц (провадження № 61-23674св18).

Ціна позову у даній справі щодо вимог майнового характеру станом на 01 січня 2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270 грн * 100 = 227 000 грн).

Отже, зазначена справа на підставі вимог закону відноситься до малозначних.

Крім того, позивачем було заявлено вимоги немайнового характеру щодо визнання звільнення незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді.

Ураховуючи те, що справа є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

При цьому згідно із частиною четвертою статті 274 ЦПК України справа не відноситься до тієї категорії справ, які не можуть бути розглянуті у порядку спрощеного позовного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню. Верховний Суд таких випадків також не встановив.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи та наявність чіткої й незмінної судової практики, а також значення справи для сторін і суспільства, які дали можливість дійти висновку про малозначність справи.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Ураховуючи наведене, оскільки ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу вимог статей 390, 392 ЦПК України окремого розгляду не потребує.

Керуючись статтею 129 Конституції України, частинами шостою, дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 червня 2021 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 16 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня» Миколаївської обласної ради, головного лікаря Комунального некомерційного підприємства «Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня» Миколаївської обласної ради Пліткіна Олександра Юрійовича про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, відшкодування моральної шкоди, доплати за виконання роботи машиніста із прання та ремонту одягу та компенсації за невикористану відпустку відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

І. А. Воробйова

Ю. В. Черняк