Ухвала

Іменем України

30 вересня 2021 року

місто Київ

справа № 937/2454/21

провадження № 61-15818ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 квітня 2021 року у складі судді Ковальової Ю. В. та постанову Запорізького апеляційного суду від 18 серпня 2021 року у складі колегії суддів: Гончар М. С., Маловічко С. В., Подліянової Г. С.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Білецька Н. Г. у березні 2021 року звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , у якому просила:

- визнати незаконним рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року;

- визнати недійсним право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з моменту укладення договору купівлі-продажу житлового будинку від 10 листопада 2006 року;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку від 10 листопада 2006 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений нотаріусом Мелітопольського нотаріального округу Запорізької області Бєдновою Н. В.;

- зобов`язати ОСОБА_2 звільнити земельну ділянку, площею 600, 14 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , від усіх рухомих і нерухомих речей, що їй належать.

Позов обґрунтовано тим, що після смерті її чоловіка - ОСОБА_3 відкрилася спадщина. Втім, рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року за ОСОБА_2 визнано право власності на земельну ділянку, площею 600, 14 кв. м. Позивач вважає, що зазначеним рішенням суд вирішив питання про її права та обов`язки, не залучивши її до розгляду справи. Тому вона звернулася із цим позовом, який просить задовольнити.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 квітня 2021 року ОСОБА_1 відмовлено у відкритті провадження у справі за її позовом до ОСОБА_2 в частині позовних вимог про визнання незаконним рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року; визнання недійсним права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з моменту укладення договору купівлі продажу житлового будинку від 10 листопада 2006 року; визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку від 10 листопада 2006 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого нотаріусом Мелітопольського нотаріального округу Запорізької області Бєдновою Н. В.

Зазначеним рішенням суд першої інстанції прийняв до розгляду та відкрив провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання звільнити земельну ділянку, площею 600, 14 кв. м.

Суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження у справі, встановив, що іншим рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 лютого 2019 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 28 травня 2019 року та постановою Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 320/5883/16-ц, відмовлено у задоволенні позову, зокрема ОСОБА_1 про визнання недійсним права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з моменту укладання договору купівлі-продажу будинку, тобто з 10 листопада 2006 року, отриману на підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року, та про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку від 10 листопада 2006 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського нотаріального округу Запорізької області Бєдновою Н. В.

За наведених обставин, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, врахувавши, що у справі № 320/5883/16-ц ухвалено рішення, яке набрало законної сили, між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, зробив висновок про відмову у відкритті провадження у справі щодо цих вимог на підставі пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України.

В оцінці вимог про визнання незаконним рішення Мелітопольського міськрайонного суд у Запорізької області від 20 листопада 2012 року у справі № 2-2585/11 суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, зробив висновок, що такі вимоги не підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства, тому в цій частині вимог потрібно відмовити на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду засобами поштового зв`язку 23 вересня 2021 року, ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 квітня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 18 серпня 2021 року, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що оскаржувані рішення є незаконними, оскільки ухвалені із порушенням норм процесуального права.

На переконання заявника, суд зробив помилковий висновок, що справи № 320/6243/19, № 937/1672/20 та № 937/2454/21 є тотожними, а у справі № 320/5883/16 позов подано ОСОБА_4 , а не ОСОБА_1

ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Норми права, застосовані судом

Пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвалу суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі, після її перегляду в апеляційному порядку.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За правилом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.

Наведений висновок Суд зробив з огляду на таке.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін

(частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Відповідно до частини першої статті 12 ЦК Україні особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 13 ЦК України).

Згідно зі статтями першої та другої статі 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За правилом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Щодо вимог про визнання недійсним права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку та визнання недійсним договору купівлі-продажу

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення, а підстава - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Для відмови у відкритті провадження у справі з підстав, визначених пунктом 2 частини першої статті 186 ЦПК України, необхідна наявність водночас трьох складових: тотожних сторін спору, тотожного предмета позову, тотожної підстави позову, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Зазначена процесуальна норма права направлена на виключення випадків одночасного розгляду декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав.

Відмова у відкритті провадження у справі у цьому разі можлива лише за умови, що позов, який подано до цього чи іншого суду, є тотожним до позову, який вирішено судом (розглянуто), тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів.

Нетотожність хоча б одного елементу не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовом і не дає суду підстав, зокрема відмови у відкритті провадження у справі.

Підстава позову - це фактичні обставини (юридичні факти), на яких ґрунтується вимога позивача, та з наявністю або відсутністю яких закон пов`язує виникнення чи припинення матеріально-правових відносин між сторонами.

Предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої суд повинен ухвалити рішення.

Сторони - особи (фізичні, юридичні), які набувають із пред`явленням позову певного процесуального статусу, зокрема позивач - особа яка звертається до суду з метою поновлення свого порушеного права, встановлення та визнання права, відповідач - особа, яка, зокрема зазначене право не визнає.

Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає розгляду таких позовів.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що у справі № 937/2454/21 ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 із вимогами про: визнання незаконним рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року; визнання недійсним права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з моменту укладення договору купівлі-продажу житлового будинку від 10 листопада 2006 року; визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку від 10 листопада 2006 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого нотаріусом Мелітопольського нотаріального округу Запорізької області Бєдновою Н. В.; зобов`язання ОСОБА_2 звільнити земельну ділянку, площею 600, 14 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , від усіх рухомих і нерухомих речей, що їй належать.

Наведений позов обґрунтовано тим, що після смерті її чоловіка - ОСОБА_3 відкрилася спадщина. Втім, рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року за ОСОБА_2 визнано право власності на земельну ділянку, площею 600, 14 кв. м. Вважає, що зазначеним рішенням суд вирішив питання про її права та обов`язки, не залучивши її до участі у розгляді справи.

У справі № 320/5883/16-ц ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у вересні 2016 року звернулися до суду із позовом до ОСОБА_2 із вимогами про визнання недійсним права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з моменту укладення договору купівлі-продажу житлового будинку від 10 листопада 2006 року; а також про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку від 10 листопада 2006 року.

Зазначений позов обґрунтовано безпідставністю отримання ОСОБА_2 права власності на спірну земельну ділянку на підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року із порушенням норм матеріального права.

У наведеній справі рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 лютого 2019 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 28 травня 2019 року та постановою Верховного Суду від 29 квітня 2020 року, у задоволенні позову відмовлено.

Верховний Суд у наведеній справі (№ 320/5883/16-ц) встановив, що є таке, що набрало законної сили, рішення суду (Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року), на підставі якого ОСОБА_2 набула право власності на земельну ділянку, площею 600, 14 кв. м, тому суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині позовних вимог про визнання недійсним права власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку з моменту укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, тобто з 10 листопада 2006 року, та отриману безпідставно за рішенням суду від 20 листопада 2012 року.

Доводи касаційної скарги про те, що у справі № 320/5883/16 зміст позовних вимог стосується прав лише ОСОБА_4 , Верховний Суд визнає необґрунтованими, оскільки з рішення суду першої інстанції у наведеній справі випливає, що позов подано двома позивачами - ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , суд відмовив у позові саме за цим суб`єктним складом на стороні позивачів. При цьому судом першої інстанції зазначено, що позивач ОСОБА_4 діяла особисто від свого імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 .

Також підлягає врахуванню таке.

У справі № 320/2014/18 ОСОБА_1 у березні 2018 року звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним права власності відповідача на земельну ділянку з часу укладення договору купівлі-продажу будинку, тобто з 10 листопада 2006 року, як безпідставно отримане на підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року.

У наведеній справі рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 лютого 2019 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 28 травня 2019 року постановою Верховного Суду від 23 червня 2020 року, у задоволенні позову відмовлено.

Верховний Суд у наведеній справі (№ 320/2014/18), встановивши, що рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року у справі № 2-421/2012, яке набрало законної сили, за ОСОБА_5 визнано право власності на спірну земельну ділянку, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 . Також суди першої та апеляційної інстанцій підставно врахували, що доводи позовної заяви та апеляційної скарги ОСОБА_1 полягають у незгоді із рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року, яке набрало законної сили та не може бути предметом перегляду в цій справі.

За наведених обставин суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано встановили, що справа № 937/2454/21 за позовом ОСОБА_1 за суб`єктним складом учасників справи, предметом та підставами позову щодо вимог про визнання недійсним права власності та договору купівлі-продажує тотожною справі, зокрема № 320/5883/16-ц, тому суд першої інстанції правомірно відмовив у відкритті провадження у справі в цій частині на підставі пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України.

Щодо вимог про визнання незаконним рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з-поміж пред`явлених позовних вимоги просить визнати незаконним рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі в цій частині позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, констатував, що зазначена вимога має бути реалізована позивачем не шляхом подання позовної заяви, а у порядку оскарження наведеного рішення.

Верховний Суд визнає наведений висновок правильним з огляду на таке.

Згідно із частиною першою статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Також відповідно до частини першої статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

За правилом частини третьої статті 18 ЦПК України обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що рішення суду першої інстанції може бути переглянуте не інакше як судом апеляційної інстанції або у визначеному процесуальним законом порядку за нововиявленими або виключними обставинами, тобто перегляд рішення місцевого суду не може бути здійснено, зокрема у порядку подання позову за правилами будь-якого виду судочинства.

Відповідно, рішення суду можуть оскаржуватися у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом звернення до суду із позовом, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається.

Вчинені судом (суддею) у відповідній справі процесуальні дії й ухвалені у ній рішення не підлягають окремому судовому оскарженню шляхом ініціювання нового судового процесу.

Якщо особа, на переконання якої судовим рішенням порушено її права, та/або суд допустив порушення норм права під час розгляду справи, вона має можливість оскаржити ухвалене у цій справі судове рішення до суду апеляційної інстанції у порядку та з підстав, визначених у відповідному процесуальному законі.

Аналізуючи зміст позовних вимог ОСОБА_1 , зокрема щодо визнання незаконним рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року, наявні підстави для висновку, що така процесуальна вимога свідчить про незгоду заявника із процесуальним рішенням суду першої інстанції.

Тобто, ОСОБА_1 , вважаючи, що рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року порушено норми процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права та/або, яким вирішено про її права, вправі реалізувати своє право шляхом подання апеляційної скарги у межах розгляду відповідної справи.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано зробив висновок, що позов ОСОБА_1 із процесуальною вимогою про визнання незаконним рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року не підлягає розгляду судом, відповідно не може бути відкрито провадження у цивільній справі за такою процесуальною вимогою.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

(далі - Конвенція); якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини

(далі - ЄСПЛ) визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членами Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення ЄСПЛ у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року).

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» № 3236/03).

Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» ЄСПЛ зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомес де ла Торре проти Іспанії»).

З урахуванням наведеного, Верховний Суд визнає підставним висновок, що правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 квітня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 18 серпня 2021 року є необґрунтованою.

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суд дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 2 частини першої, частиною другою статті 389, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 квітня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 18 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання незаконним рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року; визнання недійсним права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з моменту укладення договору купівлі продажу житлового будинку від 10 листопада 2006 року; визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку від 10 листопада 2006 року; зобов`язання звільнити земельну ділянку, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Погрібний

А. С. Олійник

В. В. Яремко