Справа № 132/1039/21
Провадження № 2/132/419/21
РІШЕННЯ

Іменем України

28.09.2021 Калинівський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого Павленко І.В.

при секретарі Олійник Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Калинівка за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

06.04.2021 р. до Калинівського районного суду Вінницької області звернулася ОСОБА_1 із вказаним позовом, в якому просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме житловим приміщення-будинком АДРЕСА_1 . В обґрунтування цієї вимоги зазначила, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , в якому на даний час зареєстрований її колишній чоловік-відповідач ОСОБА_2 . Останній в даному житловому будинку не проживає. Після розірвання шлюбу (рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 15.03.2018 р.) зібрав свої речі і пішов проживати до своєї матері, де на даний час і проживає. Його особисті речі в будинку відсутні. З лютого 2020 р. відповідач перестав з`являтися в її домогосподарстві, але в добровільному порядку знятись з реєстрації відмовляється. Оскільки вона позбавлена можливості у майбутньому розпорядитися житловим будинком на власний розсуд, оформити субсидію на оплату комунальних послуг, вимушена звернутись до суду із вказаним позовом, в якому просить визнати відповідача втратившим право користування жилим приміщенням на підставі ст.107 ЖК України, у зв`язку із вибуттям ОСОБА_2 на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті.

Відповідач ОСОБА_2 в особі представника адвоката Довгалюк Л.І. звернувся до суду із відзивом на позовну заяву (зареєстрованим 08.06.2021р. за вх.№5727/21) , в якому просить у задоволенні позовних вимог позивачу відмовити, обґрунтовуючи свою позицію тим, що позивач не довела наявність порушення її права. Крім того, представник відповідача зазначила, що у відповідача наявна поважна причина відсутності за місцем реєстрації з лютого 2020 року, оскільки ухвалою суду від 04.02.2020 року до ОСОБА_3 , в рамках кримінального провадження, застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою. Одночасно для забезпечення виконання ОСОБА_2 обов`язків, визначених КПК України, визначено запобіжний захід у вигляді застави. ОСОБА_2 внесено заставу, внаслідок чого на нього покладено наступні обов`язки:- прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду; - не відлучатися за межі населеного пункту в якому він проживає без дозволу слідчого, прокурора або суду;- повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання;- утримуватись від спілкування зі свідками по справі;-здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну. Позивач ОСОБА_1 перебуває у статусі свідка по кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч.1 ст.115 КК України. Відтак, вважає, що позов є безпідставним та необгрунтованим.

Представник позивача ОСОБА_1 -адвокат Шимотюк О.В. в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву за вх№9394/21 від 23.09.2021 року про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує.

Представник відповідача ОСОБА_2 -адвокат Довгалюк Л.І. в судове засідання не з`явилася, в поданій письмовій заяві за вх.№9394/21 від 23.09.2021 р. просила розглянути справу у її відсутність, на підставі доказів наявних в матеріалах справи, у задоволенні позовних вимог позивачу відмовити.

Дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши наявні у ній докази у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Матеріалами справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №41875458 від 06.08.2015 (номер запису про право власності:10705914, підстава виникнення права власності: свідоцтво про право на спадщину, серія та номер 1293, виданий 06.08.2015, видавник ОСОБА_4 , державний нотаріус Калинівської державної нотаріальної контори Вінницької області).

Відповідно до довідки виконавчого комітету Калинівської міської ради №48 від 04.02.2020 р., у житловому приміщенні по АДРЕСА_1 в передбаченому законом порядку зареєстровані чотири особи, а саме: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (уповноважений власник); ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (чоловік); ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (донька); ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (син).

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї заявника №12, складеного 24.03.2021 р. Калинівською міською радою, ОСОБА_2 за вказаною адресою не проживає з 2020 року.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до вимог ст.107 ЖК Української РСР, у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Основною умовою втрати права користування житловим приміщенням з підстав, передбачених статтею 107 ЖК Української РСР, є наявність у наймача або члена його сім`ї іншого постійного місця проживання. При цьому слід встановити таке місце проживання із зазначенням його адреси та дослідити належні та допустимі докази на підтвердження цих обставин.

На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд до іншого населеного пункту, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Статтею 71 ЖК Української РСР встановлено загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Факт тимчасової відсутності і пов`язані з цим правові наслідки, передбачені у статті 71 ЖК Української РСР, необхідно відрізняти від факту постійної відсутності особи у закріпленому за нею житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям цієї особи на нове місце проживання в інший населений пункт чи в інше приміщення у тому ж населеному пункті. За тимчасової відсутності особа хоча фактично і не користується житловим приміщенням, проте зберігає наміри відноситися до нього як до свого постійного місця проживання. Під час вибуття особи на нове місце проживання така особа не лише втрачає право користування попереднім житловим приміщенням з моменту вибуття з нього, а й втрачає наміри ставитися до нього як до свого місця постійного проживання.

Отже, за правилами частини другої статті 107 ЖК Української РСР особа втрачає право користування житловим приміщенням з дня вибуття з нього, натомість за правилами статті 71 ЖК Української РСР особа вважається такою, що втратила право користування житловим приміщенням з моменту набрання відповідним рішенням суду законної сили, оскільки саме суд має встановити відсутність у такої особи поважних причин відсутності за місцем попереднього проживання, саме з чим і пов`язується втрата права користування житлом.

Таким чином, вибуття особи на постійне проживання в інше приміщення свідчить про автоматичну втрату права користування приміщення з наступного дня після такого вибуття, оскільки передбачається, що особа набула право користування іншим житлом.

Виходячи з принципу диспозитивності позивач вправі сам визначати позовні вимоги та їх підстави. Відповідно до роз`яснень, викладених в пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої статтею 71 або статтею 107 ЖК Української РСР. Тому, позивачу слід визначити одну з двох підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Позивач ОСОБА_1 єдиною підставою свого позову визначила обставину не проживання відповідача ОСОБА_2 у спірному житловому будинку, у зв`язку із вибуттям останнього на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті.

Виходячи з цього, а також вимог ч.1 ст.13 ЦПК України, яка передбачає, що суд розглядає справи виключно в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів, вирішуючи спір, суд досліджує лише питання наявності підстав для втрати відповідачем права користування квартирою у порядку ст.107 ЖК Української РСР.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст.129 Конституції України.

Частиною 2 статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Відповідно до ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У протилежному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Належних доказів на підтвердження факту вибуттям ОСОБА_2 на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті, матеріали справи не містять, як не містять і будь-яких документальних підтверджень наявності у відповідача постійного місця проживання в іншому населеному пункті або в іншому жилому приміщенні в тому ж населеному пункті.

Будь-яких фактичних даних, які свідчать про обрання відповідачем іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд до іншого населеного пункту, укладення трудового договору на невизначений строк тощо), під час розгляду цієї справи не добуто.

Таким чином, позивач не довів, що відповідач вибув на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті, а тому підстав для визнання його таким, що втратив право користування спірною квартирою на підставі ст.107 ЖК Української РСР, суд не находить.

Суд наголошує на тому, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Схожі за змістом висновки виклала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 61-298цс19), від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

Виходячи з вищевикладеного, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, не підлягає до задоволення.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст.141, 258-259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням-відмовити.

Судові витрати по сплаті судового збору залишити за позивачем.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення у порядку, передбаченому ст.354 ЦПК України.

Суддя: