П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2021 року м. Київ

Справа № 22-11702 Головуючий у 1-й інстанції: Майбоженко А. М. Унікальний № 756/7172/19 Доповідач- Пікуль А. А.

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуль А. А.

суддів Левенця Б. Б.

Невідомої Т. О.

за участю секретаря Осінчук Н. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 20 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Середа Вікторія Георгіївна, ОСОБА_4 , про визнання договору купівлі-продажу кватири недійсним та витребування майна із чужого незаконного володіння,-

у с т а н о в и в:

У травні 2019 року ОСОБА_1 пред`явила в суд позов до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Середа В. Г., ОСОБА_4 , про визнання договору купівлі-продажу кватири недійсним та витребування майна із чужого незаконного володіння, в якому просила визнати договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 від 08 грудня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Середою В. Г., зареєстрований в реєстрі за № 1620, недійсним та витребувати з володіння ОСОБА_3 дану квартиру. (т. 1, а. с. 2-10).

Позовні вимоги були обґрунтовані таким. Позивачу на праві власності належала квартира за адресою: АДРЕСА_1 на підставі наступних документів: 1/2 частка спірної квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло від 31 липня 1997 року, зареєстрованого Державним комунальним управлінням житлового господарства Мінського району м. Києва, згідно розпорядження № 862 від 31 липня 1997 року, а право власності зареєстровано 04 серпня 1997 року в Київському бюро технічної інвентаризації, зареєстрованого за № 457; 1/2 частка спірної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 02 серпня 2011 року за реєстровим № 1708 приватним нотаріусом КМНО Гурченок Н. І., а право власності зареєстровано Київському бюро технічної інвентаризації, згідно витягу про державну реєстрацію прав № 90992636 від 16 серпня 2011 року за № 34080091, номер запису 457 в книзі д. 1524-210.

У 2016 році позивачка звернулась до ОСОБА_4 , який надавав їй правову допомогу під час оформлення спадщини після покійної матері позивачки, внаслідок чого позивачкою видано на ім`я ОСОБА_4 довіреність, на підставі якої останній уклав з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу квартири від 08 грудня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Середою В. Г.

Вважала, що даний правочин вчинений фіктивно, оскільки здійснювався задля врегулювання сімейного спору щодо майна позивачки та був вчинений зі знайомим ОСОБА_4 для подальшого повернення позивачці.

Відповідно до вказаного договору продаж спірної квартири вчинявся за ціною 149 000 грн, а його підписання свідчило про відсутність будь-яких претензій фінансового характеру до покупця.

Вважала, що відчуження квартири відбулося поза реальною волею продавця та не відповідало її волевиявленню, оскільки жодних коштів після продажу даної квартири позивачка не отримувала, а тому вбачає в даному правочині шахрайські дії з метою заволодіння її квартирою.

Оболонським УП ГУНП у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0006815 від 20 липня 2017 року за ч. 3 ст. 190 КК України щодо заволодіння квартирою позивачки шахрайським шляхом.

Дана квартира 20 жовтня 2017 року була продана ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу ОСОБА_3 під час досудового слідства, що на думку позивачки було вчинено для створення перешкод у визнанні договору купівлі-продажу квартири від 08 грудня 2016 року недійсним.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 20 травня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Середа В. Г., ОСОБА_4 , про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та витребування майна із чужого незаконного володіння відмовлено за недоведеністю заявлених вимог.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість та незаконність рішення суду першої інстанції, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити (а. с. 198-209).

В порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України, відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

26 липня 2021 року до апеляційного суду надійшло клопотання Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Середи В. Г. про розгляд справи без її участі (т. 2, а. с. 219-220).

В суд апеляційної інстанції та ОСОБА_4 не з`явився, про місце та час апеляційного розгляду повідомлений належним чином, про що свідчить його особистий підпис у розписці (т. 2, а. с. 236).

Суд ухвалив розглядати справу у відсутність Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Середи В. Г. та ОСОБА_4 , оскільки відповідно до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді Пікуль А. А., пояснення учасників справи: ОСОБА_1 та її представника, адвоката Васильняка Р. І., які підтримали подану апеляційну скаргу та просили суд її задовольнити; представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , адвоката Дьяченка А. А., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив суд залишити оскаржуване рішення без змін, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія доходить висновку про те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

При розгляді справи в суді першої інстанції встановлені наступні обставини.

Позивачці на праві власності належала квартира за адресою: АДРЕСА_1 на підставі наступних документів: 1/2 частка спірної квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло від 31 липня 1997 року, зареєстрованого Державним комунальним управлінням житлового господарства Мінського району м. Києва, згідно розпорядження № 862 від 31 липня 1997 року, а право власності зареєстровано 04 серпня 1997 року в Київському бюро технічної інвентаризації, зареєстрованого за № 457; 1/2 частка спірної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 02 серпня 2011 року за реєстровим № 1708 приватним нотаріусом КМНО Гурченок Н. І., а право власності зареєстровано Київському бюро технічної інвентаризації, згідно витягу про державну реєстрацію прав № 90992636 від 16 серпня 2011 року за № 34080091, номер запису 457 в книзі д. 1524-210.

08 грудня 2016 року між представником позивачки ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Середою В. Г., за реєстровим № 1620.

Згідно п. 15 договору сторони підтвердили, що розрахунок за квартиру відбувся повністю, із дотриманням їх домовленостей та вимог ст. 1087 ЦК України та Постанови правління НБУ № 210 від 06 червня 2013 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 районний суд виходив з такого.

Суд критично поставився до тверджень позивачки та пояснень ОСОБА_4 щодо неотримання коштів, оскільки ОСОБА_4 в минулому надавав професійну правничу допомогу позивачці, зокрема щодо укладання оскаржуваного правочину та його ставлення до справи може мати упереджений характер та мати персональний інтерес щодо позовних вимог.

Пояснення позивачки та третьої особи суперечать даним, що містяться у оскаржуваному договорі, а саме у п. 15, зміст якого досліджений судом.

Посилання позивачки на те, що після укладання оспорюваного договору вона змінила свою думку та бажала його розірвання, не вказують на відсутність її волевиявлення щодо укладання такого правочину на момент його вчинення.

Ураховуючи те, що договір купівлі-продажу квартири від 08 грудня 2016 року був укладений правомочним представником позивачки, який здійснював її волевиявлення щодо продажу даної квартири, а також те, що з даного договору купівлі-продажу квартири убачається, що сторонами проведено взаєморозрахунок за дану квартиру до укладання даного правочину, районний суд не вбачав підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання цього договору недійсним.

Ураховуючи те, що позовні вимоги про витребування нерухомого майна є похідними від позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу недійсним, які районний суд визнав необґрунтованими, підстав для їх задоволення не убачається також.

При перевірці указаних висновків районного суду у контексті доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 апеляційний суд виходить з наступного.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, є доведеними.

Висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення позову ОСОБА_1 відповідають обставинам справи.

Всі висновки суду першої інстанції, мотиви, з яких суд вважав встановленою наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 , нормативно-правові акти, якими керувався суд при ухваленні рішення, повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення (т.2, а. с. 192-193).

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

За вимогами ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Виходячи зі змісту ст.ст. 203, 655 ЦК України, договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Згідно з ч. ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема ч. 1 ст. 203 цього Кодексу.

У даних правовідносинах відповідно до змісту заявлених ОСОБА_1 вимог оспорюваний договір купівлі-продажу укладений поза її волею та шляхом обману з боку її представника ОСОБА_4 , якому вона повністю довіряла. Коштів від продажу квартири вона не отримувала. Має місце зловмисна домовленість її представника, ОСОБА_4 , та покупця, ОСОБА_2 , з яким ОСОБА_4 був раніше знайомий та надавав йому правову допомогу як адвокат. Тому договір підлягає визнанню недійсним за ст. 215 ЦК України (т.1, а.с.2-10).

Правові наслідки вчинення правочину під впливом обману передбачені ст. 230 ЦК України.

Тлумачення ст. 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин, і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитись позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Лише в разу настання цих обставин норми ст.ст. 203, 230 і 655 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічні висновки щодо застосування вказаних норм права викладені у постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16 та від 27 квітня 2016 року у справі №6-372цс16, а також в постанові Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 445/1011/17 (провадження № 61-971св18).

У даних правовідносинах ОСОБА_1 посилаючись на існування обману з боку ОСОБА_4 , якому вона надала нотаріально посвідчену довіреність саме на продаж квартири АДРЕСА_2 (т.1, а.с.15-16), жодних вимог до ОСОБА_4 не пред`явила, надану йому довіреність на продаж спірної квартири не оспорила.

За таких обставин у суду є письмовий доказ - нотаріально посвідчена довіреність, який підтверджує наміри та волевиявлення ОСОБА_1 на продаж квартири.

Тому доводи апеляційної скарги щодо відсутності у ОСОБА_1 волевиявлення на вчинення оспорюваного правочину відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані.

Той факт, що спірна квартира є зареєстрованим місцем проживання позивача, сам по собі не свідчить про те, що ОСОБА_1 не мала наміру на продаж цієї квартири, тому аргументи апеляційної скарги позивача у цій частині також відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані.

У чому полягав обман з боку відповідача ОСОБА_2 позивач, крім тієї обставини, що він є знайомим ОСОБА_4 , іншого не зазначає.

Згідно ч. 1 ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Верховний Суд України у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначив, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не відсутність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання.

Ураховуючи, що, як вже зазначено вище, ОСОБА_1 в рамках даної справи не пред`явила жодних вимог до ОСОБА_4 , якому вона надала нотаріально посвідчену довіреність саме на продаж квартири АДРЕСА_2 та не оспорила надану йому довіреність на продаж спірної квартири, а також те, що суду не надано переконливих доказів умисної змови ОСОБА_4 з покупцем ОСОБА_2 на вчинення правочину поза волею власника квартири ( ОСОБА_1 ) та на невигідних для власника умовах всупереч інтересам власника, висновок суду про недоведеність позову є правильним і доводами апеляційної скарги у цій частині не спростовується.

Питання проведення розрахунку за договором - оплата вартості квартири, знаходиться у площині виконання договору. У даних правовідносинах проведення розрахунку підтверджується п.15 Договору.

Щодо проведення розрахунку, то в рамках даної справи ОСОБА_1 не пред`явлено жодних вимог до учасника угоди, що діяв від її імені, - ОСОБА_4 , з приводу неналежного виконання ним своїх обов`язків представника.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що укладаючи спірний правочин відповідач (очевидно мається на увазі ОСОБА_2 ) допустив настання несприятливих для позивача наслідків, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а відтак, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_4 , який притягнутий до участі у справі у якості третьої особи, підтвердив факт відсутності оплати коштів за продаж квартири та факт надання правової допомоги покупцю - відповідачу по справі, ОСОБА_2 , не можуть бути прийняті апеляційним судом у якості підстав для визнання оспорюваного договору недійсним.

По-перше, як правильно встановлено судом першої інстанції ОСОБА_4 займає суперечливу позицію, надавав професійну правничу допомогу позивачці, його ставлення до справи є упередженим і, будучи учасником угоди у якості представника, він має персональний інтерес щодо позовних вимог.

По-друге, в рамках даної справи ОСОБА_4 не допитувався у якості свідка в порядку, визначеному ст. 92 ЦПК України.

Той факт, що ОСОБА_4 був також адвокатом ОСОБА_2. і надавав йому правову допомогу у інших справах, у даних правовідносинах не може бути підставою для визнання договору недійсним за ч. 3 ст. 238 ЦК України, оскільки при укладенні оспорюваного договору ОСОБА_4 виступав лише у якості представника ОСОБА_1 і не був одночасно представником покупця ОСОБА_2 , який діяв особисто. Це підтверджується змістом нотаріально посвідченого договору.

Тому аргументи апеляційної скарги ОСОБА_1 у цій частині відхиляються апеляційним судом як неприйнятні.

Інших доводів щодо неправильності оскаржуваного рішення апеляційна скарга немістить.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд доходить висновку про те, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374-375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 20 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 01 жовтня 2021 року.

Головуючий А. А. Пікуль

Судді Б. Б. Левенець

Т. О. Невідома