Справа №443/315/19
Провадження №2/443/330/21
РІШЕННЯ

іменем України

24 вересня 2021 року місто Жидачів

Жидачівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Равлінка Р.Г.,

секретар судового засідання Рибакова І.І..,

провів у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Жидачеві розгляд справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільно нажитого майна подружжя,-

за участю:

позивачки ОСОБА_1

представника позивачки адвоката Цюмрака М.Д.

встановив:

Позивачка, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом в якому просить поділити спільне майно, яке придбане за час шлюбу нею та відповідачем, виділивши у її власність: телевізор марки «Самсунг» вартістю 10 000,00 грн.; тюнер вартістю 800,00 грн., газовий котел вартістю 15 000,00 грн., шафу-купе вартістю 4 000,00 грн.; половину їхніх грошових заощаджень -1 500 дол. США, що еквівалентно 41 625,00 грн. та половину вартості автомобіля у розмірі 41 625,00 грн., а всього на загальну суму у розмірі 140 675,00 грн, виділити у власність відповідача: комп`ютер вартістю 9 000,00 грн.; комп`ютерний стіл вартістю 1 500,00 грн.; порохотяг 3 000,00 грн.; бензопилу вартістю 2 000, 00 грн.; мотокосу вартістю 2500 грн.; електросушку 700,00 грн.; ліжко вартістю 5 000, 00 грн.; Інтернет з вай-файлом вартістю 2 500,00 грн.; ноутбук вартістю 1 500,00 грн.; 41 625 грн. - половина грошових заощаджень та автомобіль вартістю 3 000,00 доларів США , половину вартості повернути їй 41 625 грн., а всього на загальну суму 110 950,00 грн.

Стислий виклад позиції сторін.

В обгрунтування позовних вимог позивачка ОСОБА_1 зазначає, що 02.10.2003 вона із відповідачем по справі у виконкомі Лисятицької сільської ради Стрийського району Львівської області зареєстрували шлюб, про що свідчить свідоцтво про шлюб, серія НОМЕР_1 .За час подружнього життя у них народилося троє дітей - син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . За час подружнього життя вони з відповідачем придбали деяке майно, яке є їхньою спільною власністю і яке слід поділити між ними порівну. Так, за час подружнього життя вони придбати таке майно: телевізор плазмовий -вартістю 10 000,00 грн.; тюнер вартістю 800,00 грн.; комп`ютер вартістю 9 000, 00 грн.; комп`ютерний стіл вартістю 1 500,00 грн.; порохотяг вартістю 3 000,00 грн..; газовий котел -вартістю 15 000,00 грн.; бензопилу вартістю 2 000,00 грн.; мотокосу вартістю 2 500,00 грн.; ноутбук вартістю 1 500,00 грн.; електросушилку вартістю 700,00 грн.; двохспальне ліжко вартістю 5 000,00 грн.; шафу- купе вартістю 4 000,00 грн.; пральну машинку вартістю 6 000,00 грн.; відключив і забрав Інтернет з вай-фай вартістю 2 500,00 грн.; автомобіль марки «Опель Астра» д.н.з. НОМЕР_2 вартістю 3 000,00 доларів США, тобто 87 тис.100 грн. та гроші в сумі 3 000,00 доларів США. Приблизно півтора року тому, коли вона була вагітна з третьою дитиною, відповідач, скориставшись тим, що вона знаходилася у лікарні, вивіз з хати спільно нажите майно, а саме: телевізор марки «Самсунг» вартістю 10 000,00 грн. разом з тюнером та антеною і вона з дітьми вже майже півтора року не дивитися телевізор, діти не мають де подивитися мультфільми чи якісь інші дитячі телепередачі. На її прохання повернути дітям телевізор, відповідач ображав її нецензурними словами і телевізор дітям не віддав. Вона зверталася в органи поліції з приводу викрадення відповідачем спільно нажитого майна, але їй відповіли, що це цивільно-правовий спір і їй необхідно звернутися з даним питанням до суду. Працівники поліції виїжджали на місце і відібрали від відповідача пояснення, де він зізнався в тому, що самовільно, скориставшись її відсутністю, забрав з хати «деякі речі». Відповідач заперечує повернути їй половину майна, тому вона вирішила звернутися з даним позовом до суду.

Відповідач не скористався своїм процесуальним правом подання відзиву на позовну заяву.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою від 17.04.2019 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху. /а.с.15-16/

Ухвалою від 16.09.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, а справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження на 26.10.2020 /а.с.25-26/.

26.10.2020 розгляд справи було відкладено на 19.02.2021 /а.с.32-33/.

19.02.2021 розгляд справи було відкладено 11.05.2021./а.с.40-41/

11.05.2021 розгляд справи було відкладено 09.07.2021. /а.с.50-51/

Ухвалою від 09.07.2021 розгляд справи було відкладено 24.09.2021. /а.с.54/

Розгляд справи по суті відбувся 24.09.2021 за участі позивачки та її предстанвика.

В судове засідання зв`явилася позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Цюмрак М.Д., яка позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав викладених у позові.

Відповідач, ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового розгляду, на виклик суду не з`явився. Його представник адвокат Чорненький Я.Б. подав клопотання в якому розгляд справи просить проводити у його відсутності, окрім того зазначає, що відповідачем ОСОБА_2 не визнається, як склад так і вартість майна, яке підлягає поділу і що про це відомо позивачу та його представнику. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо, Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Позивачка, ОСОБА_1 , визначила у позовній заяві вартість майна, яке підлягає поділу, у загальній сумі 87 100 грн. та 6 000,00 доларів США, однак із врахуванням вимог ч.2 ст.83 ЦПК України, яка визначає, що позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, нею та її представником під час подання позовної заяви та у подальшому підчас розгляду справи, яка розглядається за правилами спрощеного провадження, не надано жодного належного та допусти/того доказу вартості майна, яке підлягає поділу, а також не заявлено' клопотання про проведення судової експертизи для визначення вартості вказаного тайна. Відтак, у задоволенні позову просить відмовити, оскільки позовні вимоги належними та допустимими доказами не доведені.

Заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши обставини, на які сторони покликаються як на підставу своїх вимог та заперечень, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам у цілому суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Судом встановлено, що 02.10.2003 сторони по справі уклали шлюб, який був зареєстрований Лисятицькою сільською радою Стрийського району Львівської області, про що 02,10.2003 зроблено запис № 12 та 02.10.2003 видано свідоцтво про одруження серії НОМЕР_1 /а.с. 6/.

Від шлюбу у сторін по справі народилось троє дітей, син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , видане 10.09.2004 Вільховецькою сільською радою Жидачівського району Львівської області, про що 10.09.2004 зроблено відповідний запис №28 та донька ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 , видане 04.08.2009 Вільховецькою сільською радою Жидачівського району Львівської області, про що 04.08.2009 зроблено відповідний актовий запис № 20 та син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 , видане 24.10.2017 Жидачівським РВ ДРАЦС ГТУЮ у Львівської області, про що 24.10.2017 зроблено відповідний актовий запис №141. /а.с.7-9/

Відповідно до заяв ОСОБА_1 , яка адресована начальнику Жидачівського відділу Національної поліції від 04.05.2017 остання зверталась із заявою про встановлення факту крадіжки та про притягнення до відповідальності ОСОБА_2 , який проживає у її будинку та не впускає її до будинку./а.с.2-3/

Відповідно до листа заступника начальника СВ Жидачівського ВП Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області майора поліції А.Климовича від 17.11.2020 № 15-386/60/02-2020 та витягу з ЄРДР за фактом самовільного вивозу спільно набутих речей під час життя з будинку, де спільно проживали ОСОБА_1 та ОСОБА_2 внесено відомості про вчинене кримінальне правопорушення внесено до ЄРДР за №0000449 від 04.05.2017, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ст. 356 КК України та 14.05.2017 дане кримінальне провадження було закрито./а.с.46-47/

Згідно протоколу допиту свідка від 05.05.2017 ОСОБА_9 повідомив, що він забрав телевізор марки «Samsung», комп`ютер, бензопилу та бойлер. /а.с.48-49/

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування

Зазначені вище взаємовідносини регулюються нормами Сімейного кодексу України та положеннями Цивільного кодексу України.

Зі змісту положень глав 7 та 8 СК України, вбачається, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, згідно із ч. 1 ст. 61 СК України.

Згідно із ст. 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зауважено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними), та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність .а обґрунтованість укладених правочині з, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо, Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11).

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Окрім того, згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Суд, розглянув справу в межах позовних вимог ОСОБА_1 , створивши учасникам процесу всі необхідні умови для надання, витребування доказів, користуючись принципом змагальності сторін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено імперативний обов`язок щодо доказування і подання доказів у цивільному процесі, а саме зазначеною нормою вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За змістом ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зокрема, згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Докази повинні відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності (ст.ст. 77-80 ЦПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Правова природа оцінки доказів полягає в зобов`язанні суду оцінити кожну обставину з позицій її первинності, тобто яка зі сторін спочатку висунула її в якості підстави для вимоги або заперечення, і, виходячи з цього, відносити до тягаря доказування позивача чи відповідача.

Між тим, позивачка ОСОБА_1 не надала суду жодних доказів того, що за період шлюбу, було придбано майно, яке просить вона виділити їй у власність, зокрема, тюнер, шафу-купе, порохотяг, мотокосу, електросушку, ліжко, інтернет з вай-файлом, ноутбук та автомобіль.

В той же час судом встановлено, що сторонами було придбано під час шлюбу наступне майно: котел, комп`ютер, телевізор, бензопилу, виходячи з наступного.

Суд зауважує, що ОСОБА_2 перед початком допиту було роз`яснено приписи статті 63 Конституції України, згідно з якою особа не несе відповідальності за відмову давати показання або пояснення щодо себе, членів сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом, та попереджено про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, тому відображена у протоколі інформація є достовірною. Проте. оскільки позивачкою, під час судового розгляду не було надано відомостей про вартість майна, яке вона просить розподілити, а також не було заявлено клопотань щодо проведення експертизи з визначення вартості майна, що з врахуванням абзацу першого пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11, позбавляє суд можливості провести розподіл даного майна без визначення його вартості.

Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачкою предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не обґрунтовані та недоведені, а тому не підлягають задоволенню.

Суд також вважає за необхідне, відмітити правову позицію Верховного Суду, висловлену в постанові від 04.10.2018 року за результатами розгляду провадження за №61-3026св18, щодо недоведеності позовних вимог.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Керуючись статтями 4,5,12,13,81,259,263-265,268 ЦПК України, суд,

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільно нажитого майна подружжя відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до частини 6 ст. 259 та частини 1 ст. 268 ЦПК України складання повного рішення суду відкладено на п`ять днів.

У зв`язку з оголошенням у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк подання апеляційної скарги обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 30.09.2021.

Суддя Р.Г. Равлінко