КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/8642/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Білич І.М., Коцюрби О.П.,

за участю секретаря судового засідання Пітенко І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Мазуренко Лесі Олександрівни в інтересах ОСОБА_1 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 квітня 2021 року у складі судді Дубас Т.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Позов обґрунтовано тим, що 09 листопада 2007 року позивачка набула право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області, реєстровий номер 7379.

20 листопада 2010 року позивач уклала шлюб з ОСОБА_2

13 серпня 2011 року відповідач був зареєстрований у вищевказаній квартирі.

19 жовтня 2012 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області шлюб між сторонами був розірваний і з того часу по теперішній час відповідач фактично не проживає за місцем реєстрації, тобто у квартирі АДРЕСА_1 .

Упродовж шести останніх років сторони стосунки не підтримують, проживають окремо. У вказаній квартирі речей відповідача немає. Усі витрати на житлово-комунальні послуги несе тільки позивач, відповідач участі у цьому не приймає. І кожен з них мають інші сім`ї, ведуть окреме життя та господарство.

На неодноразові вимоги самостійно знятися з реєстрації, відповідач не реагує, в добровільному порядку пройти процедуру зняття з реєстрації не бажає, мотивуючи це відсутністю вільного часу та своєю байдужістю. Тим самим створює позивачу незручності, чинить перешкоди в користуванні власністю та порушує права останнього як власника житла.

А тому позивач просила суд визнати ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 квітня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Мазуренко Л.О. в інтересах ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, помилковість незаконність, необґрунтованість оскаржуваного рішення, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Вказано, що є необґрунтованими доводи суду першої інстанції про те, що відповідач є членом сім`ї позивача, так як з 2011 року зареєструвався у спірній квартирі у зв`язку із реєстрацією шлюбу, який тривав до 19 жовтня 2012 року, оскільки в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази того, що сторони з 2012 року, з моменту розірвання шлюбу та зміни фактичного місця проживання, пов`язані спільним побутом та мають взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.

Зазначено, що суд не прийняв до уваги копію рішення Вінницького міського суду Вінницької області про розірвання шлюбу між сторонами, який знаходиться в матеріалах справи.

Також, суд проігнорував письмові пояснення позивачки, що вона після розлучення з відповідачем проживають окремо, останній з власної волі змінив своє фактичне місце проживання, листи з судовими повістками на адресу відповідача за місцем його реєстрації жодного разу отримані ним не були, що також свідчить про те, що дана особа там не проживає.

Колегія суддів, заслухавши представника позивача, який підтримав апеляційну скаргу, представника відповідача, який просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до наступного.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є власникомоднокімнатної квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 09.11.2007 року (а.с.5).

Встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.11.2010 року, який розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19.10.2012 року (а.с.9).

Відповідно до справи, 13.08.2011року ОСОБА_2 було зареєстровано у спірному помешканні.

Відповідно до вимог ч.1-3 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам не відповідає, оскільки суд належним чином не встановив обставини справи, характер правовідносин сторін та правові норми, які підлягали застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції припустився суперечливих висновків, які до того ж належним чином не мотивував.

Так, районний суд встановив відсутність у справі актів про не проживання ОСОБА_2 у спірному помешканні та того, що відповідачзберігає право користування спірним житловим приміщенням і після припинення сімейних відносин з ОСОБА_1 .

Одночасно, керуючись принципом змагальності цивільного процесу, суд дійшов висновку про не проживання відповідача у спірній квартирі без поважних на те причин.

Враховуючи викладене, а також матеріали справи, у їх сукупності, колегія суддів вважає, що рішення районного суду постановлено з неповним з`ясуванням обставин справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, з огляду на таке.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Заявляючи вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, ОСОБА_1 керувалася положеннями ст.ст.71,72 ЖК України, проте указані норми регулюють вирішення спору, предметом якого є житлове приміщення державної чи комунальної власності.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Ухвалюючи рішення, районний суд указав на відсутність у справі складених актів про не проживання відповідача у спірному помешканні, проте доказам, долученим до справи, оцінки не дав.

Припустившись порушень процесуального права, районний суд не врахував положення ч.1 ст.76 ЦПК України, відповідно до яких доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд залишив поза увагою та не надав відповідної оцінки у рішенні долученому до справи договору оренди квартири АДРЕСА_1 від 25.02.2016 року, відповідно до змісту якого спірна однокімнатна квартира перебуває в оренді ОСОБА_3 тривалий час - з лютого 2016 року (а.с.33 -35).

Не дослідив районний суд і долучені до справи письмові пояснення ОСОБА_3 від 12.09.2019 року, у яких останній підтвердив факт проживання у орендованому приміщенні з дати укладення договору (а.с. 32).

Указані докази мають істотне значення по справі та підтверджують обставини позову та факт не проживання відповідача в оспорюваній квартирі, проте не отримали належну оцінку у рішенні.

Окрім цього, підлягає до врахування зміст долученої до справи під час апеляційного провадження заяви ОСОБА_2 від 16.12.2019 року про дачу дозволу на виїзд за кордон доньки сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевковою О.В., у якій відповідачем підтверджено факт проживання за іншою адресою: у квартирі АДРЕСА_3 (а.с.155).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом врегульовано положеннями статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже, вимогами ст. 391 ЦК України захищено право власності особи й власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Матеріалами справи доведено, що відповідач тривалий час не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин, витрат по його утриманню не несе.

Отже, ОСОБА_2 не проживає за місцем реєстрації без поважних причин понад один рік, у зв`язку з чим у відповідності до вимог ч.2 ст.405 ЦК України наявні правові підстави до визнання його таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Згідно п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково або ухвалення нового рішення у відповідній частині або його зміни є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на встановлені обставини справи, заявлені вимоги та наведений аналіз норм права, колегія суддів дійшла висновку про скасування оскаржуваного судового рішення з ухваленням по справі нового судового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Мазуренко Лесі Олександрівни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 квітня 2021 року скасувати.

Ухвалити по справі нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01 жовтня 2021 року.

Суддя-доповідач:

Судді: