Справа № 278/2791/19
Провадження №2/278/230/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2021 року м.Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді - Зубчук І.В.,

секретар с.з. - Подорожньої А.О.,

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Трофімов А.В.,

відповідач - ОСОБА_2 ,

представник відповідача - адвокат Гарапюк С.В.,

представник третьої особи АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Ковальчук А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в особі законного представника - ОСОБА_2 (мати), треті особи які не заявляють самостійних вимог Акціонерне товариство комерційний банк «Приват Банк», Служба (управління) у справах дітей Житомирської міської ради про поділ майна колишнього подружжя.

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просить в порядку поділу спільного сумісного майна ОСОБА_1 з ОСОБА_5 колишнього подружжя виділити у особисту приватну власність та визнати за нею право власності на: на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 9469104 разом із земельною ділянкою з кадастровим номером 18101363:00:04055:0028, розташована за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 4075978; на 1/2 частину будинку АДРЕСА_2 , реєстраційний номер 7116881; на 1/2 частину будинку АДРЕСА_3 , реєстраційний номер 14052354; на 1/2 частину приміщення магазину АДРЕСА_4 , реєстраційний номер 33760538; на 1/2 частину приміщення магазину АДРЕСА_5 , реєстраційний номер 13761931; на 1/2 частину сирообробного цеху по АДРЕСА_4 ; на 1/2 частину будівлі магазину по АДРЕСА_4 .

В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, через канцелярію суду надали заяву, в якій просили розглянути справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримали повністю з підстав зазначених в позові з урахуванням уточнених позовних вимог.

Відповідач та її представник надали до суду заяву, в якій просили розглянути справу без їх участі, проти позову не заперечували.

Представник третьої особи служби (управління) у справах дітей Житомирської міської ради в судове засідання не з`явився, про розгляд справи був належним чином повідомлений, про причину неявки суд не повідомив.

Представник третьої особи АТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги не визнав та просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Частиною 1 ст. 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

У зв`язку з неявкою всіх учасників справи в судове засідання, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що в 16.06.2000 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено шлюб (а.с. 87) та 11.08.2016 року вказаний шлюб розірвано відповідно до рішення Богунського районного суду м.Житомира у справі №295/961/16-ц.

За час спільного подружнього проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 в період шлюбу було набуто майно, яке за спільною домовленістю між сторонами зареєстровано за ОСОБА_5 , а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 , земельна ділянка з кадастровим номером №18101363:00:04055:0028, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , будинок АДРЕСА_2 , будинок АДРЕСА_3 , приміщення магазину АДРЕСА_4 , приміщення магазину АДРЕСА_5 , будівля магазину по АДРЕСА_4 , відповідно до відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 5-18).

Таким чином, наведені обставини свідчать про те, що подружжям за час перебування у зареєстрованому шлюбі, було придбано зазначене майно, відповідач не спростував належними та допустимими доказами презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, а тому вказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Відповідно до вимог ч.3ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ч.1ст.60СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ч.1ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Частинами 1 та 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Зі змісту п.п. 23, 24постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначену позицію висловлено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 21.11.2018 року в справі № 372/504/17.

Тобто, Верховний Суд відновив абсолютну презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Згідно з частиною першою статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Позовна вимога в частині виділення та визнання права власності за ОСОБА_1 1/2 частини сирообробного цеху по АДРЕСА_4 не підлягає до задоволення, оскільки позивачем не надано допустимих та належних доказів, які підтверджують право власності на вказане приміщення, так як і не доведено в який період часу вказане майно набуте ОСОБА_5 .

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог та поділу майна подружжя.

Керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 81, 211, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, статями 61, 65, 68, 69, 71 Сімейного кодексу України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в особі законного представника - ОСОБА_2 (мати) про поділ майна колишнього подружжя задовольнити частково.

Визнати право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , житлова площа якого становить112,00 кв.м.

Визнати право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину земельної ділянки, площею 956 кв.м, кадастровий номер 18101363:00:04055:0028, цільове призначення (використання) земельної ділянки: обслуговування жилого будинку і господарських будівель, розташована за адресою АДРЕСА_1 .

Визнати право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину будинку АДРЕСА_2 , житлова площа якого становить 21.6 кв.м.

Визнати право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину будинку АДРЕСА_3 , житлова площа якого становить 49.7 кв.м.

Визнати право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину приміщення магазину АДРЕСА_4 , загальна площа якого становить 34,5 кв. м.

Визнати право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину приміщення магазину АДРЕСА_5 , загальна площа якого становить 66.1 кв.м.

Визнати право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину будівлі магазину по АДРЕСА_4 , площею 232,6 кв. м.

Відмовити ОСОБА_1 в частині визнання право власності на 1/2 частину сирообробного цеху по АДРЕСА_4 .

Повний текст рішення виготовлено 28 вересня 2021 року.

Рішення може бути оскаржене, шляхом подання апеляційної скарги до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклик) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: І. В. Зубчук