Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 755/15969/20
Номер провадження 22-ц/824/12096/2021
Головуючий у суді першої інстанції О.В. Гаврилова
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
22 вересня 2021 року місто Київ

Номер справи 755/15969/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Сіра Ю.М.

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство «Універсал Банк»

відповідач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу акціонерного товариства «Універсал Банк» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 червня 2021 року, ухвалене у складі судді Гаврилової О.В., в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва, повне рішення складене 14.06.2021, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2020 року АТ «Універсал Банк» звернулося до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_4 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 27.06.2008 між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк» (далі - банк), та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №010-2008-2171, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення та строковості грошові кошти у розмірі 97300 дол.США, зі сплатою відсотків у розмірі 14,95% річних за користування кредитними коштами, строком до 10.06.2028. На забезпечення виконання взятих позичальником на себе зобов`язань 27.06.2008 між банком та ОСОБА_1 було укладеного договір поруки №010-2008-2171-Р, відповідно до якого остання поручилася перед кредитором за виконання ОСОБА_4 усіх його зобов`язань перед кредитором, що виникли з вищевказаного кредитного договору в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

Крім того, для забезпечення виконання зобов`язань позичальника за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки від 27.06.2008, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семенюк Л.О. та зареєстрований в реєстрі за №981, у відповідності до умов якого ОСОБА_4 передав в іпотеку банку двокімнатну квартиру загальною площею 44,50 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 19.04.2008, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Новохатньою Н.С. 27.06.2008 ОСОБА_1 було надано згоду на укладання ОСОБА_4 вищевказаних кредитного та іпотечного договорів, де за останнім в іпотеку банку було передано нерухоме майно, що придбано ними в період шлюбу.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 27 листопада 2013 року у справі №2-1070/11 було задоволено позовні вимоги ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та стягнуто у солідарному порядку з відповідачів заборгованість за кредитним договором у розмірі 1231711,73 грн. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 18 лютого 2015 року, вищевказане рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 1231711,73 грн, скасовано та ухвалено у справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. На примусове виконання даного судового рішення 03.08.2016 Дніпровським районним судом міста Києва було видано виконавчий лист №2-1070/11 про стягнення з ОСОБА_4 вищевказаної заборгованості, який у встановленому порядку був пред`явлений стягувачем до примусового виконання приватному виконавцю Телявському А.М.

У своїй позовній заяві позивач вказував, що постановою приватного виконавця від 19.02.2019 було відкрито виконавче провадження №58425326, а після передачі в його межах предмету іпотеки на прилюдні торги, із заяви представника ОСОБА_1 від 06.08.2020 банку стало відомо про те, що з 28.04.2011 предмет іпотеки - двокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вже належить на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . У зв`язку із чим 19.08.2020 приватним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу №2-1070/11 стягувачу, разом з тим у постанові вказано, що стягнення за виконавчим листом не проводилися.

В подальшому з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 10.08.2020 представнику AT «Універсал Банк» стало відомо, що на підставі мирової угоди від 10 грудня 2010 року, затвердженої ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 27 січня 2011 року новими власниками кв. АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Позивач вказує, що його не було залучено в якості третьої особи до участі у справі, де була постановлена вищевказана ухвала суду, а тому позивач не знав та не міг знати про таку мирову угоду, на підставі якої право власності на предмет іпотеки (вищевказану квартиру) було перереєстровано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . На думку банку у зв`язку з набуттям права власності на предмет нерухомості відповідачі набули статусу іпотекодавців та наразі мають всі його права й несуть всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ними права власності на предмет іпотеки.

Тому, враховуючи той факт, що забезпечене іпотекою зобов`язання по кредитному договору №010-2008-2171 від 27.06.2008 позичальником належним чином не виконане, позивач у рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_4 перед АТ «Універсал Банк» за вказаним кредитним договором, яка згідно рішення Дніпровського районного суду м.Києва складає 1231711,73 грн, змушений був звернутись до суду із даним позовом, відповідно до вимог якого просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки двокімнатну квартиру загальною площею 44,50 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 частка власності якої становить 52/300 та ОСОБА_2 частка власності якої становить 248/300 на підставі мирової угоди від 10 грудня 2010 року, затвердженої ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 27 січня 2011 року, шляхом продажу на прилюдних торгах за ціною, визначеною при примусовому виконанні на рівні не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 10 червня 2021 року у задоволенні позову АТ «Універсл Банк» відмовлено.

Дане рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у зв`язку із переходом права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця ОСОБА_4 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 останні в силу приписів ст.23 Закону України «Про іпотеку» набули статус іпотекодавців, мають всі права та несуть всі обов`язки за іпотечним договором від 27.06.2008 та іпотекодержатель має право на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотека. Проте, позовні вимоги банку не підлягають задоволенню, у зв`язку із застосуванням за заявою відповідачів позовної давності до заявлених АТ «Універсал Банк» вимог, оскільки, починаючи з 15.08.2008, коли позивач реалізував своє право на дострокове повернення кредиту, останній мав право звернути звернутися до суду з вимогою до іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Не погоджуючись із рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу, у якій послався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи при вирішенні спору, а також на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, у зв`язку із чим просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги АТ «Універсал Банк» задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування поданої скарги позивач вказував на те, що вирішуючи спір у даній справі суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо застосування положень ст.ст.261, 267 ЦК України та відмови у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, у зв`язку із спливом позовної давності, а також не врахував правового висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, що викладений у постанові Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі №914/3224/16.

Зазначив, що судом при вирішенні питання щодо пропуску позивачем строку, у межах якого він міг звернутися до суду з вимогою про захист свого права, не було належним чином враховано тієї обставини, що АТ «Універсал Банк», будучи впевненим у тому, що предмет іпотеки належить на праві власності ОСОБА_4 , направило на примусове виконання виконавчий лист №2-1070/11 про стягнення з останнього заборгованості у розмірі 1231711,73 грн для подальшого звернення на предмет іпотеки в межах виконавчого провадження. В ході проведення виконавчих дій з примусового виконання вказаного листа позивачу лише у серпні 2020 року стало відомо про те, що власник іпотечного майна змінився на підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 27 січня 2011 року про затвердження мирової угоди у цивільній справі, до участі в якої його залучено не було.

Крім того, суд не взяв до уваги положення ч.5 ст.3 Закону України «Про іпотеку» за якими передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Строк дії кредитного договору №010-2008-2171, по якому було забезпечено виконання основного зобов`язання позичальника іпотекою, на час звернення кредитора до суду не сплинув та основне зобов`язання боржником не виконано, а сам кредитний договір загалом діє до повного виконання зобов`язання за ним.

У зв`язку із вищенаведеним, заявник вважав, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення було неправильно розтлумачено приписи статті 261 ЦК України і як наслідок неправильно застосовано положення статті 267 ЦК України, яка у даному випадку не підлягала застосуванню судом взагалі.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник АТ «Універсал Банк» - Приходько Л.А. підтримала подану апеляційну скаргу та просила суд про її задоволення, посилаючись на обставини, що викладені у ній.

Представник відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_7 у судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив суд відмовити у її задоволенні, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 червня 2021 року залишити без змін, як законне та обґрунтоване, з урахуванням заперечень, що викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Так, у відповідності до положень ч.ч. 2, 5 ст.263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч.1, ч.2 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судові засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що подана АТ «Універсал Банк» апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Так, відмовляючи АТ «Універсал Банк» у задоволенні позову до відповідачів про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив із того, що АТ «Універсал Банк» скористалось своїм правом, визначеним ч.2 ст.1050 ЦК України, на дострокове повернення заборгованості, змінивши строки виконання основного зобов`язання, забезпеченого іпотекою, направивши 15.07.2008 позичальнику ОСОБА_4 та поручителю ОСОБА_1 вимоги про сплату протягом тридцяти днів з моменту отримання цих вимог простроченої заборгованості за кредитним договором, процентів, нарахованих за користування кредитними коштами, та штрафних санкцій за порушення виконання зобов`язань, та повідомивши, що у випадку невиконання цієї вимоги термін повернення кредиту визнається банком таким, що настав достроково на тридцять перший день з моменту отримання цієї вимоги. Після цього, внаслідок звернення до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, 15.01.2011 відбулось переривання перебігу позовної давності, та з вказаної дати перебіг позовної давності розпочався заново.

Суд зазначив, що у зв`язку з переходом права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця ОСОБА_4 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відповідачі набули статус іпотекодавців, а відтак мають всі права та несуть всі обов`язки за іпотечним договором від 27.06.2008, що також не заперечувалося стороною відповідачів. Тому, АТ «Універсал Банк» правомірно заявив вимоги до відповідачів у даній справі про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки основне зобов`язання ОСОБА_4 не виконане і останній не погасив заборгованість, яка була стягнута на користь банку рішенням суду, а відповідачі набули статусу іпотекодавців.

Проте, оскільки позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки 21.10.2020, тобто більше ніж через шість років після спливу позовної давності (перебіг якої розпочався заново після звернення банку 15.01.2011 до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості), суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у даній справі з підстав пропуску позивачем строку, у межах якого він міг звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права, про застосування наслідків спливу якого просили відповідачі.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони в повній мірі відповідають зібраним по справі доказам та вимогам закону, виходячи з наступного.

Як було встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 27.06.2008 між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №010-2008-2171, згідно умов якого останній отримав на споживчі потреби кредит у розмірі 97300 дол.США, зі строком повернення по 10.06.2028 та сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 14,95% річних (а.с.10-15).

На забезпечення виконання взятих ОСОБА_4 на себе зобов`язань за вищевказаним договором, 27.06.2008 між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 було укладено договір поруки, у відповідності до якого остання зобов`язалася перед кредитором відповідати за невиконанням ОСОБА_4 усіх його зобов`язань перед кредитором, що виникли з кредитного договору №010-2008-2171 від 27.06.2008 в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому (а.с.16-18).

Крім того, 27.08.2008 між банком та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семенюк Л.О. Відповідно до умов зазначеного договору ОСОБА_4 передав в іпотеку ВАТ «Універсал Банк» двокімнатну квартиру, загальною площею 44,50 кв.м, житловою площею 29,50 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 19.04.2008 (а.с.28-31).

Згідно п.4.1 вказаного договору іпотеки його сторони погодили, що звернення стягнення здійснюється іпотекодержателем у випадках та на підставах, передбачених законодавством України, зокрема, у разі порушення будь-якого основного зобов`язання, що забезпечене іпотекою за цим договором, та/або будь-якого зобов`язання іпотекодавця за цим договором, та/або.

Пунктом 4.2 договору іпотеки передбачено, що звернення стягнення здійснюється на підставах: рішення суду; або виконавчого напису нотаріуса; або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя; або за договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя.

Іпотека за цим договором зберігає силу у випадку, коли у встановленому законом порядку відбувається переведення іпотекодавцем боргу за договором(и), що обумовлюють основне зобов`язання на іншу особу або змінюється власник предмету іпотеки з інших підстав (п.6.9 договору іпотеки).

У відповідності до наявної в матеріалах справи копії заяви ОСОБА_1 від 27.06.2008, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семенюк Л.О., остання дала згоду на укладення її чоловіком ОСОБА_4 договору на отримання кредиту з ВАТ «Універсал Банк» на будь-яку суму та на умовах на його розсуд та укладання іпотечного договору в забезпечення виконання ним зобов`язань по кредитному договору з цим банком на квартиру АДРЕСА_1 , придбану ними в зареєстрованому шлюбі на умовах на його розсуд (а.с.19).

Встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 27 листопада 2013 року, ухваленого у справі №2-1070/11, було задоволено позов ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення боргу та стягнуто с останніх у солідарному порядку на користь позивача заборгованість по кредитному договору №010-2008-2171 від 27.06.2008 у розмірі 1229768,53 грн, суму сплаченого державного мита в розмірі 1823,20 грн та збору на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн, а всього стягнувши 1231711,73 грн (а.с.20-22).

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 18 лютого 2015 року вищевказане рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_8 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованості за кредитним договором №010-2028-2171 від 27.06.2008 у розмірі 1229768,53 грн скасовано і ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні вказаних позовних вимог до ОСОБА_8 відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ПАТ «Універсал Банк», третя особа ОСОБА_1 про визнання частково недійсним та розірвання кредитного договору відмовлено (а.с.24-27).

Відповідно до положень частини четвертої статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вищевказаними судовими рішення встановлено той факт, що внаслідок неналежного виконання позичальником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором станом на 06.03.2013 утворилась заборгованість в розмірі 153855,69 дол.США, що за курсом НБУ становить 1229768,53 грн., яка складається: 96219,25 дол.США, що за курсом НБУ становить 769080,47 грн - заборгованість по кредиту; 57636,44 дол.США, що за курсом НБУ становить 460688,06 грн - заборгованість по відсотках за користування кредитом.

15.07.2008 ОСОБА_4 та ОСОБА_1 ПАТ «Універсал Банк» було направлено кожному вимогу, згідно з якими банк вимагав сплатити протягом тридцяти днів з моменту отримання цієї вимоги прострочену заборгованість за кредитним договором, проценти, нараховані за користування кредитними коштами, та штрафні санкції за порушення виконання зобов`язань. У випадку невиконання цієї вимоги термін повернення кредиту визнається банком таким, що настав достроково на тридцять перший день з моменту отримання цієї вимоги.

Таким чином, направлення банком позичальнику та поручителю ОСОБА_1 такої вимоги свідчить про зміну строку виконання основного зобов`язання за кредитом.

Крім того, судами було встановлено, що у справі №2-1070/11 позов до ОСОБА_1 , як фінансового поручителя, було пред`явлено лише 15.01.2011.

На примусове виконання вищевказаного судового рішення Дніпровським районним судом міста Києва 03.08.2016 видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_4 на користь АТ «Універсал Банк» 1229768,53 грн заборгованості по кредитному договору №010-2008-2171 від 27.06.2008, сумb сплаченого державного мита в розмірі 1823,20 грн та збору на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн, всього стягнуто 1231711,73 грн, у зв`язку із чим 19.02.2019 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Телявським А.М. було відкрито виконавче провадження №58425326. (а.с.34)

16.07.2020 в межах вказаного виконавчого провадження суб`єктом оціночної діяльності складено висновок про вартість нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , згідно якого вартість вказаного об`єкту оцінки становить 734940 грн. (а.с.40)

З матеріалів справи убачається, що представником ОСОБА_1 - ОСОБА_9 06.08.2020 було подано приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва Телявському А.М. заяву, якою останній повідомив, що з 28.04.2011 по теперішній час власниками вищевказаної квартири є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 27 січня 2011 року по справі №2-320/11(а.с.36)

Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Київ Телявським А.М. зазначений вище виконавчий лист №2-1070/11, що виданий 03.08.2016 Дніпровським районним судом міста Києва, а також авансовий внесок у розмірі 20634,23 грн було повернуто стягувачу. Підставою для повернення виконавчого документу слугувала письмова заява стягувача про повернення виконавчого документа без подальшого примусового виконання (а.с.35).

Згідно наявної в матеріалах справи Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 10.08.2020, убачається, що 28.04.2011 за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на підставі мирової угоди від 10.12.2010, затвердженої ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 27 січня 2011 року, зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Частка власності ОСОБА_2 складає 248/300 квартири, а ОСОБА_1 - 52/300 квартири (а.с.37-39).

Відповідно до наявної у вказаній Інформації відомостей, на вищезазначене нерухоме майно накладена заборона на його відчуження на підставі іпотечного договору від 27.06.2008, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семенюк Л.О.

Частиною першою та пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Звертаючись у даній справі до суду із позовом до відповідачів, позивач посилався на невиконання боржником ОСОБА_4 умов кредитного договору та просив у рахунок часткового погашення заборгованості останнього перед АТ «Універсал Банк» за кредитним договором №010-2008-2171 від 27.06.2008 згідно рішення Дніпровського районного суду міста Києва, яка складає 1231711,73 грн, - звернути стягнення на предмет іпотеки двокімнатну квартиру, загальною площею 44,50 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_1 частка власності якої становить 52/300 та ОСОБА_2 частка власності якої становить 248/300 на підставі мирової угоди від 10 грудня 2010 року, затвердженої ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 27 січня 2011 року, шляхом продажу на прилюдних торгах за ціною, визначеною при примусовому виконанні на рівні не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

На обґрунтування своїх вимог у цій частині позову АТ «Уніерсал Банк» посилалось на набуття ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі мирової угоди від 10.12.2010, затвердженої ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 27 січня 2011 року, права власності на спірний предмет іпотеки, та відповідно на набуття останніми статусу іпотекодавців, у зв`язку із чим вони мають нести усі обов`язки за договором іпотеки від 27.08.2008 у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ними права власності на спірну квартиру.

Так, положеннями статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Відповідно до частини першої статті 546, 553, 572 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою, порукою, заставою.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права й обов`язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням).

Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», згідно з частиною третьою статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Установлено, що у пункті 1.3 договору іпотеки сторони узгодили, що іпотекодавець та іпотекодержатель ознайомлені з усіма умовами основного(их) договору(ів), що обумовлюють основне зобов`язання, в тому числі стосовно можливості зміни розміру зобов`язань у більшу та/або меншу сторону, строку і порядку його виконання, забезпеченого цим договором. Сторони досягли згоди відносно розміру, строку і порядку виконання зобов`язань, що забезпечуються іпотекою відповідно до цього договору, розуміючи при цьому можливість зміни розміру таких зобов`язань у більшу та/або меншу сторону, строку і порядку його виконання у випадках, передбачених умовами договору(ів), що обумовлюють основне зобов`язання. Сторони підтверджують, що іпотекою за цим договором забезпечуються також і розмір зобов`язань, строк і порядок його виконання, який може бути змінено відповідно до умов вищевказаного осиного(их) договору(ів), що обумовлюють основне зобов`язання.

Умовами укладеного між позивачем та ОСОБА_4 кредитного договору №010-2008-2171 від 27.06.2008 було визначено дату остаточного повернення кредиту по 10.06.2028.

Як передбачено положеннями частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Крім того, право банку вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань у цілому передбачено у пункті 5.2.5 кредитного договору.

Відповідно до вказаної умови кредитного договору його сторони погодили, що у випадку настання будь-якої з обставин, що визначені у цьому пункті, зокрема прострочення сплати чергового платежу за кредитом та/або процентів за користування кредитом понад двох місяців, та у разі направлення кредитором на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 30 календарних днів з дати відправлення кредитором вищевказаного повідомлення (вимоги) позичальнику, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 31 календарний день з дати відправлення кредитором позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту.

Як було зазначено раніше, судовим рішенням у справі №2-1070/11 за позовом ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення боргу було установлено той факт, що внаслідок неналежного виконання позичальником ОСОБА_4 взятих на себе зобов`язань за кредитним договором за ним утворилась заборгованість. У зв`язку із чим, 15.07.2008 ОСОБА_4 та ОСОБА_1 кредитором було направлено кожному вимогу, згідно з якими банк вимагав сплатити протягом тридцяти днів з моменту отримання цієї вимоги прострочену заборгованість за кредитним договором, проценти, нараховані за користування кредитними коштами, та штрафні санкції за порушення виконання зобов`язань. У випадку невиконання цієї вимоги термін повернення кредиту визнається банком таким, що настав достроково на тридцять перший день з моменту отримання цієї вимоги.

Таким чином, направлення банком позичальнику та поручителю такої вимоги свідчило про зміну строку виконання основного зобов`язання за кредитом, оскільки боргові зобов`язання позичальником та поручителем у визначений банком та договором строк виконано не було.

Зі змісту рішення Апеляційного суду міста Києва від 18 лютого 2015 року по справі 2-1070/11 убачається, що позивачем було реалізовано своє право на висунення до боржника вимоги достроково виконати боргові зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі.

Тобто, пред`явивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплату відсотків за користування ним, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов укладеного договору змінив строк виконання основного зобов`язання.

Право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки також виникло у кредитора у зв`язку з невиконанням боржником вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі.

При цьому таке право у кредитора згідно з умовами укладених договорів виникло на тридцять перший день з моменту отримання боржником вищевказаної вимоги банку.

Встановлено, що 28.04.2011 за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на підставі мирової угоди від 10.12.2010, затвердженої ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 27 січня 2011 року, у відповідних частках було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

У відповідності до статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Конституційний Суд України у рішенні від 14 липня 2020 року у справі № 8-р/2020 зазначив, що іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відтак, іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.

Отже, у разі вибуття заставного майна з власності іпотекодавця, законодавством встановлено механізм захисту прав іпотекодержателя шляхом перенесення всіх прав та обов`язків іпотекодавця на особу, до якої перейшло право власності на майно.

Викладене свідчить про правильність висновків суду першої інстанції щодо набуття відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у зв`язку із переходом до них права власності на предмет іпотеки, та відповідно набуття ними статусу іпотекодавця у спірних правовідносинах і переходу до них усіх прав та обов`язків за іпотечним договором від 27.06.2008.

При цьому, дійшовши висновку щодо обґрунтованості заявлених позивачем вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, місцевий суд, вирішуючи питання щодо можливості задоволення позову у даній справі, правильно врахував подану відповідачами заяву про застосування позовної давності.

Так, згідно зі статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права.

Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Тобто, у справі, яка є предметом перегляду, позивач міг пред`явити позов до іпотекодавця протягом трьох років, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання (тридцять перший день після отримання вказаної вище вимоги).

Встановлено, що ПАТ «Універсал Банк» 15.01.2011 звернулося до суду із позовом до боржника ОСОБА_4 та поручителя ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №010-2008-2171 від 27.06.2008.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 27 листопада 2013 року, ухваленого у справі №2-1070/11, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість по кредитному договору №010-2008-2171 від 27.06.2008 у розмірі 1229768,53 грн, суму сплаченого державного мита в розмірі 1823,20 грн та збору на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн, а всього стягнуто 1231711,73 грн.

У відповідності до приписів статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Системний аналіз змісту вказаної норми дозволяє дійти висновку, що позовна давність переривається пред`явленням особою позову, а не постановленням судом судового рішення. У разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач, перебіг позовної давності переривається саме в день пред`явлення такого позову і перебіг позовної давності починається заново з наступного за ним дня.

Тобто, звернувшись 15.01.2011 до суду із позовом до боржника ОСОБА_4 та поручителя ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №010-2008-2171 від 27.06.2008, АТ «Універсал Банк», тим самим перервало перебіг позовної давності. Але при цьому перебіг трирічної позовної давності почався заново з наступного за цією подією дня та закінчився 15.01.2014.

З позовом до відповідачів про звернення стягнення на предмет іпотеки у даній справі АТ «Універсал Банк» звернулося до суду в 21.10.2020, тобто зі спливом позовної давності.

Наявність передбачених статтею 264 ЦК України підстав для переривання перебігу позовної давності щодо пред`явлення вказаного позову, які б дозволяли зробити висновок про дотримання при поданні позову встановленого законом строку, не встановлено.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Встановлено, що стороною відповідачів заявлено в суді першої інстанції заяву про застосування позовної давності.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу(пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із пропуском позивачем строку, у межах якого останній міг звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, оскільки про застосування позовної давності просили відповідачі.

При цьому, колегія суддів не убачає обґрунтованими доводи апеляційної скарги АТ «Універсал Банк» в частині початку обчислення у спірних правовідносинах позовної давності саме з дня коли позивач дізнався про порушення свого права, який він в свою чергу пов`язує із днем, коли довідався, що предмет іпотеки на праві власності належить іншим особам - відповідачам у справі, оскільки банк очікував на звернення стягнення на предмет іпотеки в межах відкритого виконавчого провадження №58425326 відносно позичальника, яким і було передано в іпотеку банку спірне майно.

Дані доводи апеляційної скарги в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції не знайшли свого підтвердження, так як судом першої інстанції, з висновками якого погоджується апеляційний суд, правильно встановлено, що позивачем було змінено в односторонньому порядку строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором №010-2008-2171 від 27.06.2008, виконання якого було забезпечено договором іпотеки від 27.08.2008, шляхом направлення позичальнику та поручителю письмової вимоги про дострокове повернення кредиту. Відтак, банк саме з моменту невиконання на тридцять перший день з дати отримання такої вимоги позичальником обов`язку достроково повернути борг та сплатити всі відповідні нарахування дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права і саме з цього моменту у нього відповідно виникло право на заявлення вимог про повернення боргу, в тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

При цьому, вирішуючи питання щодо переривання перебігу позовної давності судом першої інстанції було правильно взято до уваги факт звернення ПАТ «Універсал Банк» 15.01.2011 до суду з позовом до позичальника та поручителя.

Тому, позивач саме із вказаної дати протягом трирічного строку міг звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а саме з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

У даному випадку початок перебігу позовної давності не може обчислюватися з дня виявлення банком факту набуття відповідачами у 2011 році права власності на предмет іпотеки (тобто зміни його власника), оскільки, починаючи з 15.01.2011 він не позбавлений був можливості звернутися до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема до ОСОБА_4 , як первісного іпотекодавця, та в ході підготовки відповідних доказів після 28.04.2011 з`ясувати інформацію щодо змінити власника предмету іпотеки й пред`явити до них (нових власників) такий позов.

Крім того, колегія суддів вважає неспроможними посилання заявника щодо його очікувань на звернення стягнення на предмет іпотеки під час виконавчого провадження №58425326, так як способи звернення іпотекодержателем стягнення на предмет іпотеки регламентовані положеннями статті 33 Закону України «Про іпотеку», у відповідності до якої звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснення виключно на підстав рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Процедура звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна фізичної особи у виконавчому провадженні має зовсім іншу правову природу, відмінну від процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, що встановлений Законом України «Про іпотеку» та цивільним законодавством.

Водночас, не заслуговують на увагу доводи АТ «Універсал Банк» щодо неврахуванням судом першої інстанції при вирішенні спору правової позиці Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 26 листопада 2019 року у справі №914/3224/16, оскільки висновки у цій справі і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. У цих справах застосовано інше нормативно-правове регулювання, ніж застосовано у справі, яка переглядається, з урахуванням встановлених у ній конкретних обставин.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Проаналізувавши встановлені обставини справи, та надавши їм правову оцінку, з урахуванням зазначених вище положень діючого законодавства, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом обставини і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого у даній справі судового рішення та відсутність підстав для його скасування й задоволення апеляційної скарги.

Оскільки оскаржуване рішення суд залишає без змін, а скаргу без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка подала таку апеляційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 червня 2021 року залишити без змін, апеляційну скаргу акціонерного товариства «Універсал Банк» без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 30.09.2021.

Судді:

Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна