Єдиний унікальний номер 229/7190/19
Номер провадження 22-ц/804/1999/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2021 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Кішкіної І.В.,

суддів Гапонова А.В., Корчистої О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу № 229/7190/19 за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 16 вересня 2020 року (суддя Лебеженко В.О),

в с т а н о в и в :

21 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, посилаючись на те, що з 08 липня 2016 року по 04 квітня 2017 року вона працювала оператором з оброблення перевізних документів виробничого підрозділу «Станція Ясинувата» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства Українська залізниця». На підставі постанови Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2018 року № 938 публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» було перейменовано в акціонерне товариство «Українська залізниця». З березня 2017 року відповідач припинив виплачувати заробітну плату, однак продовжував її нараховувати. Станом на 04 квітня 2017 року розмір нарахованої, але невиплаченої заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 04 квітня 2017 року складає 52361,97 грн. (з урахуванням податків та обов`язкових платежів її розмір складає 42099,48 грн.). Отримати від відповідача належним чином засвідчену довідку про розмір нарахованої, але не виплаченої їй заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 04 квітня 2017 року вона не може. Первинні документи для нарахування заробітної плати знаходяться у регіональній філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» (вул. Привокзальна, м. Лиман, Донецька область), куди були здані нею особисто у вересні 2017 року. Просила стягнути з відповідача на її користь суму заборгованості по заробітній платі за період з березня по квітень 2017 року у сумі 42099,48 грн.

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 16 вересня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «Укрзалізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі відмовлено.

З вказаним рішенням не погодилася позивачка ОСОБА_1 та оскаржила його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що відповідачем як роботодавцем позивачки підтверджено те, що у спірний період часу позивачка перебувала з ним у трудових відносинах, за що їй було нарахована та виплачена заробітна плата, проте обов`язку з оплати праці позивача відповідач не виконав, розмір невиплаченої позивачці суми відповідачем не спростований. Доказів того, що вона з 01 березня 2017 року по 04 квітня 2017 року не виконувала свої функціональні обов`язки відповідачем не надано.

Відповідач своїм право на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 3 статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1 - 5 цієї частини.

Згідно із частиною 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, предметом апеляційного оскарження є рішення у справі, що стосується трудових відносин, ціна позову у якій не перевищує 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно із частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справа здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №938 від 31 жовтня 2018 року змінено тип публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з публічного на приватне та перейменованого його в акціонерне товариство «Українська залізниця», .

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 працювала оператором з оброблення перевізних документів господарства перевезень Станція Ясинувата 1 класу структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», тобто перебувала у трудових правовідносинах із відповідачем.

04 квітня 2017 року була звільнена за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію за віком відповідно до наказу № 11/ ос від 04 квітня 2017 року на підставі статті 38 КЗпП України.

З розрахунків заробітної плати за період з березня 2017 року по квітень 2017 року вбачається, що ОСОБА_1 нараховано в березні 2017 року 4359,95 грн., до виплати 3466,95 грн., в квітні 2017 року 48002,02 грн., до виплати 38632,53 грн.

Згідно наданого відповідачем видаткового касового ордеру від 06 вересня 2017 року за березень 2017 року ОСОБА_1 отримала заробітну плату за першу половину березня 2017 року в сумі 1639,03 грн., про що наявний підпис позивача у платіжній відомості № 28 від 06 вересня 2017 в графі «одержав».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не надала доказів на підтвердження своїх вимог та у трудових відносинах між АТ «Укрзалізниця» та ОСОБА_1 з березня 2017 року на тимчасово окупованій території виникли та до тепер існують обставини непереборної сили, у період існування яких відповідач позбавлений можливості виконати зобов`язання перед своїми працівниками, передбачені умовами трудового договору (контракту, угоди тощо), законодавчими та іншими нормативними актами.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду з наступних підстав.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини 1 статті 94 КЗпП України, статті 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Відповідно до статті 115 КЗпП України, статті 24 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року № 1669-VII не скасовує обов`язків роботодавця, визначених статтею 115 КЗпП України.

За змістом пункту 4 частини першої Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)», усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень.

Таким чином, роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано, що забезпечує реалізацію одного із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці.

Згідно із частиною 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до частини 2 статті 30 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року № 996-XIV питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів.

Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.

Враховуючи, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату (частина 1 статті 21 КЗпП України), що обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату.

Згідно правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, який викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією роботодавця. Отже відсутність у відповідача первинної документації не є підставою для ненарахування та невиплати позивачу заробітної плати.

Позивачем на підтвердження розміру нарахованої їй заробітної плати за період березень-квітень 2017 року надано щомісячні розрахункові листи заробітної плати, видача яких працівнику передбачена статтею 110 КЗпП України, частиною 1 статті 30 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР.

Згідно наданих розрахунків позивачці ОСОБА_1 нарахована заробітна плата за березень 2017 року 4359,95 грн. (до виплати 3466,95 грн.), за квітень 2017 року 48002,02 грн., з яких 783,26 грн. - компенсація за невикористану відпустку, 125,63 грн. оплата простоїв, 878,09 грн. матеріальна допомога, 46215,04 грн. - грошова допомога при виході на пенсію (до виплати 38632,53 грн.) (а.с.9-10).

Відповідно до пункту 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження» від 23 грудня 2011 року № 14, якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати, до заяви має бути додано докази перебування заявника у трудових відносинах із боржником, а підтвердженням суми, яка стягується, може бути будь-який належно оформлений документ, що вказує на розмір нарахованої заробітної плати, зокрема, довідка бухгалтерії боржника, розрахунковий лист чи копія платіжної відомості тощо.

Отже, надані позивачкою розрахункові листи заробітної плати є належним доказом, що вказує на розмір нарахованої заробітної плати.

Виробничий підрозділ, який видав позивачці щомісячні розрахунки заробітної плати ВП ДС Ясинувата структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень», є виробничим підрозділом відповідача, діяльність якого саме відповідачем протягом трьох років після початку антитерористичної операції не припинялася. Протягом цього строку саме цей виробничий підрозділ, знаходячись на території, на якій органи державної влади України не здійснюють свої повноваження, видавав своїм працівникам розрахунки заробітної плати, за якими відповідачем здійснювалась виплата заробітної плати працівникам по лютий 2017 року включно.

Відомості, зазначені у наданих позивачкою розрахунках заробітної плати за березень - квітень 2017 року узгоджуються з іншими доказами у справі, зокрема з наказом № 11/ОС від 04 квітня 2017 року про припинення трудового договору, яким визначено право позивачки на компенсацію за невикористану відпустку, на виплату вихідної допомоги та на виплату одноразової грошової допомоги у розмірі 8 середньомісячних заробітків, відповідно до п. 3.26 Дорожнього Колективного договору пролонгованого на 2017 року (а.с.8).

Крім того, на підтвердження обґрунтованості заявлених позовних вимог ОСОБА_1 додала до позовної заяви копію трудової книжки з відміткою від 04 квітня 2017 року про звільнення у зв`язку з виходом на пенсію за віком на підставі статті 38 КЗпП України (а.с.5-7).

З урахуванням обставин справи, оскільки підрозділ, в якому працювала позивачка, територіально знаходиться на непідконтрольній українській владі території місто Ясинувата Донецької області, позивач обмежена у можливостях надати усі первинні документи щодо своєї трудової діяльності, з огляду на що спір між сторонами слід вирішувати на підставі доказів, що є у справі.

Відповідно до частини 4 статті 97 КЗпП України, статті 22 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Оскільки у спірний період позивачка виходила на своє робоче місце до дня звільнення, що підтверджується наданими розрахунками заробітної плати, у відповідача відсутні підстави не здійснювати позивачці оплату за період з березня 2017 року по час звільнення 04 квітня 2017 року.

Зазначивши в наказі про припинення трудового договору про виплату позивачці при звільненні компенсації за 17 днів невикористаної відпустки та вихідної допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку, відповідач довідку про нарахування зазначених в наказі сум не видає, чим зловживає своїми процесуальними правами.

Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року № 1669-VII не скасовує обов`язків роботодавця, визначених статтями 47, 116 КЗпП України, та не передбачає особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених статтею 116 КЗпП України.

Згідно наданої відповідачем довідки про доходи від 23 січня 2020 року № 142/2 ОСОБА_1 за січень 2017 року нараховано 4976,23 грн., до видачі 3957,00 грн., за лютий 2017 року нараховано 4432,91 грн., до видачі 3524,96 грн., за березень 2017 року нараховано 2061,21 грн., до видачі 1639,03 грн., за квітень 2017 року нараховано 0,00 грн., до видачі 0,00 грн. (а.с.43).

Згідно наданого відповідачем видаткового касового ордеру № 6 за вересень 2017 року ОСОБА_1 виплачено депоновану заробітну плату за першу половину березня 2017 року у розмірі 1639,03 грн. (а.с.44).

Інших належних та допустимих доказів на спростування наданих позивачкою доказів та на відсутність заборгованості перед позивачкою, відповідачем до суду першої та апеляційної інстанції не надано.

Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В рішенні у справі «Кечко проти України» від 08.11.2005 року Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу № 1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу № 1 (п.22).

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Враховуючи, що позивачка до 04 квітня 2017 року знаходилася з регіональною філією «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» у трудових відносинах, майнові вимоги позивачки щодо оплати їй часу простою, виплати компенсації за невикористані дні відпустки та грошової допомоги, про що роботодавцем зазначено в наказі про звільнення, відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського суду з прав людини.

Оскільки відповідач не спростував надані позивачкою розрахунки заробітної плати за березень-квітень 2017 року, у строки, встановлені частиною 1 статті 116 КЗпП України, не виплатив всі суми, що належали позивачці від підприємства при звільненні, не виплатив ці суми і на час розгляду справи судом, суд першої інстанції мав захистити конституційні права позивачки на оплату праці.

Відповідно до статей 14.1.180, 18, 162.1.3, 168 Податкового кодексу України до обов`язків податкового агента, яким є відповідач по справі, віднесено вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

З урахуванням наведеного стягнення заборгованості по заробітній платі позивача має бути проведено зі здійсненням утримань, передбачених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Враховуючи надані на розгляд суду розрахунки заробітної плати за березень-квітень 2017 року, довідку про доходи, видатковий касовий ордер, апеляційний суд дійшов висновку, що у відповідача АТ «Укрзалізниця» перед позивачкою ОСОБА_1 мається заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року 2298,74 грн. (з урахуванням нарахованої та виплаченої 06 вересня 2017 року заробітної плати за першу половину березня 2017 року), за квітень 2017 року 48002,02 грн. (у тому числі допомога при виході на пенсію вихідна грошова допомога 46215,04 грн. та компенсація за невикористану відпустку у сумі 788,26 грн., матеріальна допомога 878,09 грн., оплата простоїв 125,63 грн.). Загальна сума заборгованості складає 50300,76 грн., податки та інші обов`язкові платежі з якої не утримані.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку про скасування рішення суду про відмову у задоволенні позовних вимог та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини 6 статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно п/п 1 пункту 1 частини 2, частини 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VІ за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» від 23 листопада 2018 року № 360-IX прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2019 року, в якому позивач звернулася до суду, встановлено у розмірі 1921 грн.

Отже, за подання позовної заяви ОСОБА_1 з майновими вимогами про стягнення заборгованості по заробітній платі, у загальній сумі 42099,48 грн. підлягав сплаті судовий збір у сумі 768,40 грн. (52361,97 х 1% = 523,62 грн., але не менше 1921 х 0,4).

Від сплати судового збору позивачка звільнена на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якого від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Апеляційним судом позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі за березень - квітень 2017 року задоволено частково у загальному розмірі 50300,76 грн., що складає 96,06% від заявлених позивачкою вимог.

З огляду на вказане, з відповідача АТ «Укрзалізниця» на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 738,12 грн. (768,40 х 96,06%).

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги позивачки, а позивачка звільнена від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 1107,18 грн. (738,12 х 150%).

Відомості про інші судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, сторонами не надані.

Відповідно до частини 3 статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як справа є малозначною, ціна позову складає менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 16 вересня 2020 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у сумі 50300 (п`ятдесят тисяч триста) грн. 76 коп., з яких заборгованість за березень 2017 року - 2298 грн. 74 коп., за квітень 2017 року - 48002 грн. 02 коп.

Зобов`язати Акціонерне товариство «Українська залізниця» при виплаті ОСОБА_1 доходів у сумі 50300 грн. 76 коп. утримати з цих сум податки та інші обов`язкові платежі.

В частині стягнення заборгованості по заробітній платі в межах суми платежу за один місяць рішення допустити до негайного виконання.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави витрати по сплаті судового збору, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у сумі 738 (сімсот тридцять вісім) грн. 12 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави витрати по сплаті судового збору, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, в сумі 1107 (одна тисяча сто сім) грн. 18 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 07 жовтня 2021 року.

Судді І.В. Кішкіна

А.В. Гапонов

О.І. Корчиста