Номер провадження 2/756/147/21
РІШЕННЯ

Іменем України

04 жовтня 2021 року Оболонський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді : Луценко О.М.,

за участі секретаря - Скаковській К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю « Шелнет» про визнання договору недійсним,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю « Шелнет» про визнання договору недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 03.03.2007 року позивачу ОСОБА_1 належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 . 01.11.2017 року позивачу на мобільний номер телефону зателефонував старший слідчий Національної поліції у місті Києві та поцікавився, чи укладав він договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . В процесі ознайомлення з матеріалами кримінального провадження йому стало відомо, що в Державном реєстрі прав на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 37760251 від 25.10.2017р. державним реєстратором Дідичук Ігорем Анатолійовичем (Київська філія Комунального підприємства Павлинської сільської ради Іванівського району Одеської області «Павлинське бюро реєстрації та інвентаризації»», м. Київ) відкрито розділ на квартиру АДРЕСА_1 з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 000 з подальшою реєстрацією права власності № 23008128 за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири № 5412 від 20.11.2007р. посвідченого Мойсеєнко Т.О., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу. Позивач вважає договір купівлі-продажу квартири недійсним, фіктивним та таким, що не відповідає моєму волевиявленню та внутрішній волі, оскільки оригінал свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 , виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 03 березня 2007 року, зареєстрованого в комунальному підприємстві «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна», на належне позивачу нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 жодним нотаріусом не вилучалось та не приєднувалось до справ державних та приватних нотаріусів, а знаходиться у позивача. Дані свідоцтва є чинними, на них відсутні відмітки про будь-який перехід права власності від позивача до третіх осіб. Окрім того п. 15 договору, який с переметом спору, визначає, що отримано згоду дружини «Продавця» ОСОБА_4 ,однак, відповідно до свідоцтва про укладення шлюб серії НОМЕР_2 від 07.06.1997 року виданого Центральним відділом реєстрації шлюбів після укладення шлюбу їй присвоєно прізвище ОСОБА_5 . Таким чином, на дату зазначену у договорі у моєї дружини вже більше 10 років було прізвище ОСОБА_5 . Окрім того 11 грудня 2009 року за згоди позивача, у квартиру АДРЕСА_1 були зареєстровані дружина - ОСОБА_6 , а також донька - ОСОБА_7 , що підтверджується довідкою №9123 від 07 листопада 2017 року, виданою ТОВ «Експлуатаційна компанія», особистий рахунок якої значиться на позивачу. Згідно відповіді Головного територіального управління юстиції у місті Києві згідно наказу Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 05.09.2016 № 548/6 діяльність приватного нотаріуса Мойсеєнко Т.О., припинена з 06 вересня 2016 року, а записів щодо посвідчення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 в реєстрах приватного нотаруса ОСОБА_8 за 2007 рік не знайдено. Зважаючи на те, що позивач нібито уклав договір купівлі- продажу в 2007році, проживає в даній квартирі по даний час, а відповідач не вимагав на протязі 10 років виконання зобов`язання щодо її передачі і зареєстрував даний договір лише 2017року, тому вважає, що правочини, є незаконними. На підставі викладеного позивач звертаючись до суду з даним позовом, в якому просить визнати недійсним договір купівлі- продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 20 листопада 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мойсеєнко Тетяною Олександрівною, зареєстрований в реєстрі за № 5412 та скасувати запис про реєстрацію права власності №23008128 від 20.10.2017 року, зроблений державним реєстратором Дідичук Ігорем Анатолійовичем( Київська філія Комунального підприємства Павлинської сільської ради Іванівського району Одеської області « Павлинське бюро реєстрації та інвентаризації» м. Київ) яким відкрито розділ на квартиру АДРЕСА_1 з реєстраційним номером об`єкта нерухомості об`єкта нерухомого майна 000.

Представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд постановити рішення, яким позов задовольнити.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином шляхом направлення поштової кореспонденції. Відзиву на позов не надали, явку представників не забезпечили.

Представник третьої особи в судовому засідання проти наданого позову заперечила.

Суд з`ясувавши фактичні обставини справи, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та письмові докази у їх сукупності дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ч.2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною,Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно дост. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначене право кожної особи на захист свого порушеного цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Згідно статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Гарантоване статтею 55 Конституції Україний конкретизоване у законах України право на звернення до суду за захистом, передбачає можливість отримати захист порушеного права, обумовлене тим, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. «Порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду, за змістом рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес»: - правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституціїі та законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним».

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст.ст.12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення, визнання порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів встановлений ст. 16 ЦК України. Відповідно до ч.2 зазначеної статті способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ст.ст.76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 03.03.2007 року позивачу ОСОБА_1 належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 ( а.с.10 том1).

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно дост. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Як стало відомо позивачам, 12.11.2007р. було укладено договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 20 листопада 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мойсеєнко Тетяною Олександрівною, зареєстрований в реєстрі за № 5412 та скасувати запис про реєстрацію права власності №23008128 від 20.10.2017 року, зроблений державним реєстратором Дідичук Ігорем Анатолійовичем( Київська філія Комунального підприємства Павлинської сільської ради Іванівського району Одеської області « Павлинське бюро реєстрації та інвентаризації» м. Київ) яким відкрито розділ на квартиру АДРЕСА_1 з реєстраційним номером об`єкта нерухомості об`єкта нерухомого майна 000( а.с.8том1).

Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.11.2017р. ОСОБА_2 набув права власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі- продажу від 20.11.2007р. ( а.с.9 том.1).

Згодом, як вбачається з витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.05.2018р. ОСОБА_2 передав право власності ТОВ « Шелнет» відповідно до акту оцінки майна, яке передається до статутного капіталу, та останній набув права власності на спірну квартиру на підставі протоколу, серія номер №3, виданий 14.11.2017р. та акту серія та номер 01, виданий 14.11.2017року ( а.с.47-48 том.1).

Судом встановлено, що оригінал свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 , виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 03 березня 2007 року, зареєстрованого в комунальному підприємстві «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна», на належне позивачу нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 жодним нотаріусом не вилучалось та не приєднувалось до справ державних та приватних нотаріусів, а знаходиться у позивача. Дані свідоцтва є чинними, на них відсутні відмітки про будь-який перехід права власності від позивача до третіх осіб.

Окрім того п. 15 договору, який с переметом спору, визначає, що отримано згоду дружини «Продавця» ОСОБА_4 ,однак, відповідно до свідоцтва про укладення шлюб серії НОМЕР_2 від 07.06.1997 року виданого Центральним відділом реєстрації шлюбів після укладення шлюбу їй присвоєно прізвище ОСОБА_5 .

11 грудня 2009 року за згоди позивача, у квартиру АДРЕСА_1 були зареєстровані дружина - ОСОБА_6 , а також донька - ОСОБА_7 , що підтверджується довідкою №9123 від 07 листопада 2017 року, виданою ТОВ «Експлуатаційна компанія», особистий рахунок якої значиться на позивачу.

Згідно відповіді Головного територіального управління юстиції у місті Києві згідно наказу Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 05.09.2016 № 548/6 діяльність приватного нотаріуса Мойсеєнко Т.О., припинена з 06 вересня 2016 року, а записів щодо посвідчення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 в реєстрах приватного нотаруса ОСОБА_8 за 2007 рік не знайдено.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Стаття 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Разом з тим, положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Змістом ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує.

В ст. 321 ЦК України вказано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

З огляду на викладене, оскільки записів щодо посвідчення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 в реєстрах приватного нотаруса ОСОБА_8 за 2007 рік не знайдено, є підстави для визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним.

У зв*язку із наведеним, підлягають задоволенню і похідні позовні вимоги про скасування запису про реєстрацію права власності №23008128 від 20.10.2017 року, зроблений державним реєстратором Дідичук Ігорем Анатолійовичем( Київська філія Комунального підприємства Павлинської сільської ради Іванівського району Одеської області « Павлинське бюро реєстрації та інвентаризації» м. Київ) яким відкрито розділ на квартиру АДРЕСА_1 з реєстраційним номером об`єкта нерухомості об`єкта нерухомого майна 000, оскільки відповідачем порушено житлові прав позивача, що встановлено судом.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Приписами ч.4 ст.216 ЦК України передбачено, що суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Так як дійсність чи недійсність нікчемного правочину визначається безпосередньо законом і не залежить від волі сторін, наслідки його недійсності визначаються безпосередньо законом. При цьому правові наслідки недійсності нікчемного правочину, встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Проте суд з власної ініціативи, керуючись власними переконаннями і матеріалами справи, має право визначати, які саме наслідки недійсності нікчемного правочину будуть застосовуватися у кожному окремому випадку.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст.279,280-282,354 ЦПК України, ст. ст. ст.ст.328,392 ЦК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю « Шелнет» про визнання договору недійсним -задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі- продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 20 листопада 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мойсеєнко тетяною Олександрівною, зареєстрований в реєстрі за № 5412.

Скасувати запис про реєстрацію права власності №23008128 від 20.10.2017 року, зроблений державним реєстратором Дідичук Ігорем Анатолійовичем( Київська філія Комунального підприємства Павлинської сільської ради Іванівського району Одеської області « Павлинське бюро реєстрації та інвентаризації» м. Київ) яким відкрито розділ на квартиру АДРЕСА_1 з реєстраційним номером об`єкта нерухомості об`єкта нерухомого майна 000.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: О.М. Луценко