СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/18483/19

пр. № 2/759/485/21

04 жовтня 2021 року Святошинський районний суд м. Києва у складі:

Головуючого судді: Шум Л.М.

За участю секретаря: Дмитришиної В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Петрова Ірина Григорівна про визнання шлюбного договору недійсним, суд -

УСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Петрова Ірина Григорівна про визнання шлюбного договору недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що між нею та відповідачем 19.04.2003 року було укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві. Від шлюбу мають спільних дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач зазначає, що спільне життя не склалося та з березня 2019 року вони проживають окремо. При цьому, зазначає,що між нею та відповідачем у 2018 році укладено шлюбний договір, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Петровою І.Г., проте, шлюбний договір не відповідає вимогам ч. 4 ст. 93 СК України, оскільки нотаріусом не було їй роз`яснено положення цивільного та сімейного законодавства а також наслідки укладення такого шлюбного договору.

Позивач зазначає, що відповідач застосував до неї фізичний та психологічний тиск з метою підписання спірного шлюбного договору.

Враховуючи вищевикладене, просить суд визнати шлюбний договір недійсним.

Згідно відзиву на позовну заяву, третя сторона зазначає, що під час посвідчення шлюбного договору між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 приватним нотаріусом було дотримано вимоги чинного законодавства та були встановлені дійсні наміри кожної із сторін щодо посвідчення правочину (а.с. 82-83).

11.10.2019 року ухвалою суду відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження (а.с. 26-27).

25.10.2019 року заяву позивачки ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено. Витребувано від приватного нотаріуса Петрової Ірини Григорівни належним чином засвідчену копію шлюбного договору (а.с.33-34).

25.10.2019 року заяву позивачки ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 35-36).

11.12.2019 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Бідюка С.Л. задоволено. Ухвала Святошинського районного суду м. Києва від 25.10.2019 року про забезпечення позову скасована та постановлено нове судове рішення. У задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено (а.с. 76-79).

27.05.2020 року ухвалою суду закрито підготовче засідання у справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 117).

У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги та просили їх задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення позову посилаючись на те, що дійсно між позивачкою та відповідачем 19.04.2003 року було укладено шлюб.

З метою врегулювання майнових відносини між подружжям та захисту свого права особистої приватної власності на майно, керуючись ст.ст. 92-99 СК України, між відповідачем та позивачкою було досягнуто згоду щодо укладання шлюбного договору від 19.10.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою І.Г. за реєстровим № 6622 у якому, відповідно до ст. 97 СК України було визначено правовий режим майна, що належало відповідачу до укладення шлюбу з позивачкою.

В подальшому їхнє спільне життя не склалося, з березня 2019 року вони почали проживати окремо, в зв"язку з чим було подано до Солом"янського районного суду м. Києва позов про розірвання шлюбу.

При цьому, подаючи до суду свій позов про визнання шлюбного договору недійсним, позивачка не зазначила, в чому саме полягають надзвичайні невигідні для неї умови шлюбного договору, яким чином зазначений договір порушує її права. В той же час вимоги ч. 5 ст. 93 СК України при укладені шлюбного договору не порушені, оскільки договором визначався правовий режим майна. Ніяких пропозицій чи зауважень щодо зміни умов чи розірвання вищезазначеного шлюбного договору, як під час подружнього життя так і після розлучення, від позивачки до відповідача не надходило. Інших строків в укладеному між відповідачем та позивачкою в шлюбному договорі не передбачено. Крім того, відповідач наголосив, що будучи попередньо ознайомленою зі змістом та умовами шлюбного договору, а також усвідомлюючи природу правочину та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, діючи добровільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного позивачкою було його підписано 19.10.2018 року.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Петрова І.Г. в судове засідання не з`явилася. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

При цьому, 31.10.2019 року надіслала до суду свій відзив , згідно якого зазначила, що під час посвідчення шлюбного договору між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 нею було дотримано вимоги чинного законодавства та були встановлені дійсні наміри кожної із сторін щодо посвідчення правочину.

Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Суд розглядає справу у відсутності третьої сторони.

Вислухавши пояснення позивачки, заперечення відповідача та його представника, допитавши в судовому засіданні свідка, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Судом встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 19.04.2003 року укладено шлюб та після шлюбу прізвище дружини « ОСОБА_1 » (а.с. 9).

Судом встановлено, що батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є сторони по справі (а.с. 10-11).

Судом встановлено, що 19.10.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюбний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу. Згідно п. 1.3 усе майно, в тому числі рухоме і нерухоме, придбане та/або набуте сторонами до реєстрації шлюбу, є особистим майном і належить на праві особистої приватної власності тій стороні, на чиє ім`я воно було придбане чи набуте. Будь-яке розпорядження цим майном відбувається без згоди іншої сторони.

Згідно п. 1.4 сторони домовились, що на житловий будинок номер АДРЕСА_1 , право власності на який оформлено на ім`я Сторони - 1 та земельну ділянку, площею 0,2500 га, за кадастровим номером :01:059:0051, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 право власності на яку оформлено на ім`я Сторони - 1, які були набуті сторонами за час перебування у зареєстрованому шлюбі, правовий режим спільного майна подружжя не розповсюджується та вона є особистою приватною власністю Сторони - 1.

Згідно п. 1.5.будь-яке інше майно, набуте кожною із сторін протягом усього часу перебування у зареєстрованому шлюбі та спільного проживання однією сім`єю з іншою стороною, є особистою приватною власністю тієї сторони, ім`я якої зазначено у правовстановлюючому документі та на яку це майно зареєровано. Положення ст. 60 СК України не поширюється на таке майно.

Згідно п. 1.6 все майно, в тому числі рухоме і нерухоме, грошові кошти, придбані та/або набуті сторонами після укладення цього договору, є особистим майном і належить на праві особистої приватної власності тій стороні, на чиє ім`я воно було придбане чи набуте. Укладання однією із сторін будь-яких договорів, пов`язаних з користуванням та/або розпорядженням належним стороні майном/грошовими коштами, відбувається без згоди іншої сторони (а.с.87-89).

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного.

Згідно з частинами першою, дев`ятою ст.7 СК України сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій ст. 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї.

Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

Оскільки договір, в тому числі шлюбний договір, передусім є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Так, частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Отже принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Таким чином сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо:

1) існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства;

2) заборона випливає із змісту акта законодавства;

3) така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Про необхідність застосування норм ЦК України при визнанні шлюбного договору недійсним міститься вказівка і у статті 103 СК України.

Відповідно до ст. 92 СК України, шлюбний договір може бути укладено особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, а також подружжям. На укладення шлюбного договору до реєстрації шлюбу, якщо його стороною є неповнолітня особа, потрібна письмова згода її батьків або піклувальника, засвідчена нотаріусом.

Згідно ст. 93 СК України, шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки. Шлюбним договором можуть бути визначені майнові права та обов`язки подружжя як батьків. Шлюбний договір не може регулювати особисті відносини подружжя, а також особисті відносини між ними та дітьми. Шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. За шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Відповідно до ст.60 Сімейного кодексуУкраїни майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також, як вбачається із статті 97 СК України, у шлюбному договорі може бути визначене майно, яке дружина, чоловік передає для використання на спільні потреби сім`ї, а також правовий режим майна, подарованого подружжю у зв`язку з реєстрацією шлюбу. Сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. У шлюбному договорі сторони можуть передбачити використання належного їм обом або одному з них майна для забезпечення потреб їхніх дітей, а також інших осіб. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства.

Окрім цього за ст. 103 СК України, шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України.

Як на підставу своїх позовних вимог позивачка посилається на ч.ч. 4,5 ст. 93 СК України та ч. 1 ст. 103 СК України. Зазначила, що відповідно до ч. 1 ст.233 ЦПК України, правочин який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах може бути визнаний судом недійсним незалежного від того, хто був ініціатором такого правочину.

Акцентувала увагу суду на те, що на момент укладення шлюбного договору, вона постійно плакала та була вкрай тяжкому моральному стані, при цьому зазначила, що нотаріус , бачивши її стан, повинна була припинити вчинення нотаріальної дії з посвідчення тексту шлюбного договору та відмовити сторонам в його укладанні.

Виходячи зі змісту статей 9, 103 СК України, статей 203, 215 ЦК України підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У частинах четвертій, п`ятій статті 93 СК України містяться обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше, договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством; по-друге, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Категорія "надзвичайно невигідне матеріальне становище", вжита у частині четвертій статті 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню.

Ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частиною 1 статті 233 ЦКУкраїни правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

За змістом статті 233 ЦКУкраїни для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність двох підстав: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те, що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин.

Відповідно до правової позиції, яка міститься упостанові Верховного суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16, тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини. Основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те, що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Для того щоб правочин було визнано недійсним з підстав, передбачених статтею 233ЦК України, позивачу в сукупності необхідно послатися на такі підстави, які будуть використанні в суді як докази, зокрема: 1) наявність в особи, що вчиняє правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Крім того, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення в судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об`єктивній та суб`єктивній стороні.

Тяжка обставина є оціночною категорією і має визнаватися судом з урахуванням всіх обставин справи.

Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1статті 76ЦПК України).

Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивачка зазначила, що шлюбний договір був укладений під впливом тяжкої для неї обставини, а саме: тиску відповідача щодо побачення її з дітьми, оскільки до підписання шлюбного контракту відповідач забрав у неї дітей та маніпулював цією обставиною.

Доводи сторони позивачки, що шлюбний договір був укладений на вкрай невигідних умовах, ставить її у надзвичайно невигідне матеріальне становище спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами та поясненнями сторін, при цьому належними та допустимими доказами не підтверджені.

Крім того, допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 , зазначила, що при укладанні та підписанні шлюбного договору не була присутньою та не може підтвердити той факт, що відповідач при його укладанні тиснув на позивачку, а тому суд дані свідчення оцінює критично.

Відповідно до п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" якщо шлюбним договором змінено передбачений законом режим спільної сумісної власності, то при розгляді спору про поділ майна подружжя суду необхідно виходити з умов такого договору. При цьому слід мати на увазі, що в силу ч. 4 ст. 93, ч. 1 ст. 103 СК положення шлюбного договору, що ставлять одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище, порушують його права та інтереси, на вимогу такої сторони за рішенням суду можуть бути визнані недійсними з підстав, установлених ЦК.

Крім того, суд звертає увагу на те, що із оспорюваного договору вбачається, що при укладені договору, сторони попередньо ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчинені правочинів вимог закону, усвідомлювали природу правочину та значення своїх дій, перебували при здоровому розумі та ясній пам`яті, діяли добровільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, зміст його відомий, підписаний, як свідчення про те, що його умови повністю відповідають волевиявленню сторін договору.

Також слід зазначити про те, що сам текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту. Позивачка на час посвідчення шлюбного договору не виявила себе як безграмотна та неписьменна, вона власноруч зазначила своє ім`я, прізвище, по-батькові та поставила свій підпис, тим самим засвідчивши, що текст договору їй повністю зрозумілий і її воля була направлена саме на укладення шлюбного договору.

Умови укладеного сторонами договору не суперечать вимогам ст.ст. 60, 97 СК України, оскільки ст.97СК України передбачає право подружжя домовитися про непоширення на майно, набуте ними в період шлюбу, положень ст.60 цього Кодексу і сторони скористалися цим правом, передбачивши у шлюбному договорі право відповідача на набуття у приватну власність майна, що підлягає державній реєстрації.

Оцінивши надані докази, суд приходить до висновку про те, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами факти, які б свідчили, що шлюбний договір, укладений позивачкою під впливом будь-якого тиску, як з боку колишнього чоловіка, а також внаслідок тяжких обставин та на вкрай невигідних для позивачки умовах, про що, остання, зазначає в обґрунтування свого позову.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що всупереч вимог процесуального закону позивачкою не представлено суду доказів, які б поза розумним сумнівом свідчили про недійсність шлюбного договору, суд приходить до висновку про безпідставність, необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, в зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити.

Оскільки у задоволенні позову судом відмовлено, то, згідно з частиною 1статті 141 ЦПК України, сплачений судовий збір позивачці не відшкодовується.

На підставі ст.ст. 9, 60, 93, 97, 103 СК України, 202-211, 215 ЦК України, керуючись ст.ст. 2, 4, 12-13, 76-89, 95,142, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В позовній заяві ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Петрова Ірина Григорівна про визнання шлюбного договору недійсним - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.

Можливість отримати інформацію щодо справи, що розглядається, учасники справи мають на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://sv.ki.court.gov.ua.

Суддя: Л.М.Шум