Житомирський апеляційний суд
Справа №274/2442/17 Головуючий у 1-й інст. Вдовиченко Т.М.
Категорія 39 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Павицької Т.М.,

за участі секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №274/2442/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою через представника ОСОБА_3 ,

на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 09 лютого 2021 року, яке ухвалене під головуванням судді Вдовиченко Т.М. у м. Бердичеві,

в с т а н о в и в:

У червні 2017 року ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_4 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 . Просив станом на 31 травня 2017 року стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за договором позики від 01 серпня 2013 року в сумі 206 416,26 грн., яка складається із: 100 000 грн. основної суми боргу; 84 328,77 грн. неустойки (пені) за несвоєчасне повернення позики; 4 237,70 грн. трьох процентів річних; 17 849,79 грн. інфляційного збільшення боргу. Вимоги позову обґрунтовано тим, що 01 серпня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договорів позики, за умовами якого ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 100 000 грн. На підтвердження факту укладення договору позики та отримання грошей ОСОБА_2 надала розписку від 01 серпня 2013 року, складену та підписану нею власноручно. За умовами договору, відповідач користується позикою без сплати процентів, строк повернення позики до 31 грудня 2015 року, але у разі несвоєчасного повернення позики з боку позичальника належать до виплати позикодавцю щомісяця 5% від суми позики. Відповідач суму позичених коштів не повернула та не сплатила неустойку за порушення строків. На неодноразові звернення відповідач не реагує.

Заочним рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 11 грудня 2017 року позов був задоволений у повному обсязі (а.с.25-26).

За заявою відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення суд першої інстанції ухвалою від 06 лютого 2018 року заочне рішення скасував та призначив справу до розгляду (а.с.58-59).

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 09 лютого 2021 року в задоволені позову відмовлено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати в розмірі 340 грн.

Позивач із рішенням суду першої інстанції не погодився. ОСОБА_1 через представника ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу. Посилаюсь на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд до спірних правовідносин неправильно застосував норми ст.545 ЦК України, а також не застосовані правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах: від 31 жовтня 2018 року в справі №707/2606/16-ц, від 18 вересня 2013 року в справі №6-63цс13 та від 02 липня 2014 року в справі №6-79цс14. Посилається також на те, що відповідач під час розгляду справи в суді визнала факт отримання нею позики. Окремо наголошується на тій обставині, що ОСОБА_1 достовірно відомо про те, що розписка від 11 грудня 2015 року, на підтвердження дострокового повернення позики 11 грудня 2015 року в повному обсязі, складена особисто ОСОБА_2 та є підробленою, оскільки про її існування стало відомо лише під час розгляду справи в суді. Крім того, звертає увагу суду на той факт, що ОСОБА_1 надавав позику як фізична особа, а не ФОП, а тому незрозуміло з якою метою на розписці відображено відбиток печатки ОСОБА_1 як підприємця. Звертає увагу на те, що доводи суду першої інстанції про те, що позивач відмовився від проведення експертизи не відповідають дійсності. Рахунок на оплату експертизи позивач не отримав, а про вартість експертизи стало відомо зі слів судді в судовому засіданні, що є грубим порушенням норм ЦПК України. Також зазначає про те, що боргова розписка від 01 серпня 2013 року знаходиться у позивача, що свідчить про те, що відповідач позику не повернула.

Від учасників справи відзиву на апеляційну скаргу не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав у межах її доводів.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5 апеляційну скаргу не визнали. Пояснили, що сума позики повернута позивачу в повному обсязі достроково 11 грудня 2015 року. Оригінал розписки від 11 грудня 2015 року знаходиться у ОСОБА_2 , який вона надавала суду першої інстанції на дослідження, а експертиза не проведена у зв`язку з тим, що позивач не сплатив рахунок експертної установи на суму 49 032 грн, незважаючи на те, що обов`язок витрат, пов`язаних з проведенням експертизи, покладений судом на нього. Окрім того, вона працювала у ФОП ОСОБА_1 зав. складом та при її звільненні жодних питань щодо неповернення позиченою нею суми коштів не виникло.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України).

Відповідно до частини першої ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ст.ст.509, 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За таких обставин, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування ст.ст.1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року в справі № 369/3340/16-ц.

Розпискою від 01 серпня 2013 року підтверджується, що ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_1 100 000 грн. строком на три роки (2015 року). У разі несвоєчасного розрахунку з її боку зобов`язалася виплачувати щомісяця 5% від вищевказаної суми (а.с.23).

Відповідно до частини першої ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.

Апеляційний суд не має жодного сумніву в тому, що між сторонами був укладений саме договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу у власність грошові кошти у сумі 100 000 грн., а відповідач зобов`язалася не пізніше 31 грудня 2015 року повернути позивачу грошові кошти у сумі 100 000 грн. Відповідач добровільно визнає факт отримання нею у позивача вищевказаної суми коштів на умовах, передбачених у розписці. При цьому оригінал розписки від 01 серпня 2013 року знаходиться у позивача. За таких обставин, юридична природа укладення сторонами договору позики та його умов, що підтверджується розпискою від 01 серпня 2013 року, оригінал якої знаходиться у позивача, достовірні.

Разом із тим, відповідач заперечує невиконання нею умов договору позики. Вона наполягає на тому, що кошти у сумі 100 000 грн. повернула позивачу достроково 11 грудня 2015 року. Даний факт підтверджує розпискою, яку написала власноруч та оригінал якої знаходиться у неї (а.с.44). Розписка підписана нею та позивачем, що підтверджує достовірність повернення нею боргу у повному обсязі позивачу до закінчення строку для його повернення.

Так, із ксерокопії розписки від 11 грудня 2015 року, оригінал якої вона надавала для дослідження суду першої інстанції, вбачається, що ОСОБА_2 у присутності ОСОБА_1 склала дану розписку про те, що 11 грудня 2015 року передала, а ОСОБА_1 особисто прийняв від неї гроші у сумі 100 000 грн., які позичив їй 01 серпня 2013 року, відповідно до наявної у нього її розписки. Борг повернутий достроково, претензій до ОСОБА_2 немає. Достовірність повернення боргу сторони підтверджують своїми підписами. ОСОБА_1 . Підпис. Печатка підприємця. ОСОБА_2 . Підпис.

За положеннями ст.545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Стаття 545 ЦК України містить правила підтвердження виконання цивільно-правових зобов`язань. Виконання зобов`язання, проведене належним чином, є однією із підстав його припинення. Підтвердження факту та належності виконання має для правильного вирішення даного спору вирішальне значення.

Загальне правило ст.545 ЦК України передбачає обов`язкове письмове підтвердження одержання виконання кредитором. Таким письмовим підтвердженням одержаного позивачем виконання є розписка від 11 грудня 2015 року. Стаття 545 ЦК України не містить вимог до форми, змісту розписки та ким вона буде складена, але обов`язково має бути складена саме у письмовій формі, що у даному випадку дотримано.

Змістом розписки має бути твердження, що боржник надав, а кредитор прийняв виконання зобов`язання в повному обсязі або частково із зазначенням обсягу (частки) виконання. У розписці від 11 грудня 2015 року вказано підставу виникнення зобов`язання (позивач позичив 01 серпня 2013 року відповідачу 100 000 грн. згідно з наявною у нього ( ОСОБА_1 ) розпискою відповідача) та суть виконання, здійсненого боржником (11 грудня 2015 року відповідач передала, а позивач особисто отримав у неї гроші в сумі 100 000 грн).

Правило частини першої ст.545 ЦК України не є імперативним. Розписка видається кредитором на вимогу боржника. Боржник може і не пред`являти вимогу про надання йому розписки, якщо виконання зобов`язання та його прийняття кредитором підтверджується іншими доказами. Разом із тим, норма частини першої ст. 545 ЦК України закріплює право боржника на отримання доказів, що підтверджують виконання зобов`язання. Право боржника вимагати від кредитора підтвердження прийняття виконання покликане забезпечити виконання боржником покладеного на нього тягаря доведення належного виконання.

У разі виконання зобов`язання кредитор зобов`язаний повернути боржникові борговий документ. У тексті розписки від 11 грудня 2015 року зазначено, що розписка від 01 серпня 2013 року знаходиться у позикодавця. Наразі розписка від 01 серпня 2013 року знаходиться у позивача та відповідачу не повернута. За даних обставин видача розписки про отримання позивачем виконання 11 грудня 2015 року у повному обсязі є обов`язковим, оскільки за змістом положень частини третьої ст.545 ЦК України наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку та відповідно відсутність боргового документа у боржника може підтверджувати невиконання ним свого обов`язку щодо повернення предмета позики.

Якщо кредитор не повертає боргового документу за будь-яких обставин, він зобов`язаний видати розписку про отримання виконання та вказати в розписці про неможливість повернення боргового документу. В даному випадку у розписці від 11 грудня 2015 року чітко не вказано про неповернення позивачем відповідачу розписки від 01 серпня 2013 року, але зазначено про те, що розписка від 01 серпня 2013 року знаходиться у позивача. Обставина наявності розписки від 01 серпня 2013 року у позивача не є беззаперечним доказом невиконання відповідачем свого зобов`язання щодо повернення позивачу 100 000 грн. у строк до 31 грудня 2015 року, оскільки існує у відповідача розписка від 11 грудня 2015 року про отримання позивачем виконання. За таких обставин відсутність вказівки на неповернення розписки від 01 серпня 2013 року не призводить до автоматичної недопустимості розписки від 11 грудня 2015 року як доказу на підтвердження повернення боргу.

Відмова кредитора повернути борговий документ або видати розписку розцінюється як прострочення кредитора. У такому випадку боржник вправі була затримати виконання зобов`язання до виконання кредитором обов`язку повернути борговий документ, але позивач підписав розписку від 11 грудня 2015 року про отримання ним виконання, а тому відсутні були підстави з боку відповідача затримувати виконання нею зобов`язання.

Оскільки розписка про отримання виконання від 11 грудня 2015 року була видана, то особливо наполягати відповідачу на поверненні позивачем розписки від 01 серпня 2013 року сенсу не було.

Враховуючи обставини цієї справи та надані сторонами на засадах змагальності докази, доводи апеляційної скарги про те, що наявність у позивача боргової розписки від 01 серпня 2013 року однозначно свідчить про неповернення відповідачем позики спростовуються викладеним вище. Посилання в апеляційній скарзі на ту обставину, що відповідач під час розгляду справи в суді визнала факт отримання нею позики також не змінює висновків суду першої інстанції, якщо прийняти до уваги наявність розписки від 11 грудня 2015 року, якою відповідач підтверджує дострокове повернення нею позивачу позиченої у нього грошової суми у 100 000 грн.

Посилаючись на те, що про існування розписки від 11 грудня 2015 року, начебто стало відомо лише під час розгляду справи в суді, у апеляційній скарзі наголошується на тому, що розписка від 11 грудня 2015 року складена особисто ОСОБА_2 та є підробленою. Проте, таке твердження спростовується матеріалами справи. Так, при ухваленні судом першої інстанції у справі заочного рішення на 11 грудня 2017 року відповідач про час та місце розгляду справи не була повідомлена. Судова повістка направлена відповідачу судом першої інстанції була повернута без вручення ОСОБА_2 із грифом «за не запитом», що стало однією із підстав для скасування заочного рішення ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06 лютого 2018 року та призначення справи до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Крім того, як тільки відповідачу стало відомо про існування заочного рішення (22 грудня 2017 року) вона негайно (29 грудня 2017 року) подала до суду заяву про перегляд заочного рішення, до якої приєднала копію розписки від 11 грудня 2015 року про дострокове повернення нею позики, а оригінал даної розписки надала на дослідження суду під час розгляду справи.

Згідно з частиною четвертою, пунктами 3-5 частини п`ятої ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

У частині першій ст.44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до частини першої ст.109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Із аналізу наведеної норми процесуального закону можна дійти висновку, що нею законодавець встановив спеціальну процесуальну санкцію для осіб, які ухиляються від участі у експертизі. Важливим у такому випадку є встановлення ухилення осіб як умисних дій, внаслідок чого неможливо проведення експертизи для з`ясування відповіді на питання, яке для них має значення, наслідком чого може бути визнання судом факту для з`ясування якого була призначена експертиза, або відмова у його визнанні.

Так, за клопотанням представника позивача ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 10 листопада 2020 року призначалася експертиза давності документа (фізико-хімічна експертиза), проведення якої доручалося експертам ТзОВ «Науково-дослідна лабораторія судових експертиз». На вирішення експертизи вносилися наступні питання: 1) Чи відповідає давність виконання розписки вказаній на ній даті 11 грудня 2015 року? 2) Чи виконані частини розписки, а саме рукописний текст, підпис ОСОБА_1 , підпис ОСОБА_2 , відбиток печатки підприємця ОСОБА_1 , одночасно чи в різний час? Витрати, пов`язані з проведенням експертизи, покладалися на позивача ОСОБА_1 та одночасно експертам надавався дозвіл на пошкодження досліджуваного тексту, підписів і відбитки печатки, вказаних у розписці від 11 грудня 2015 року.

У зв`язку з тим, що у профільного експерта ТзОВ «Науково-дослідна лабораторія судових експертиз» була зупинена дія свідоцтва, що вказувало на відсутність можливості на той час провести експертизу у вказаній установі, ухвалою від 12 листопада 2020 року суд першої інстанції за клопотанням представника позивача замінив експертну установу та доручив проведення експертизи давності документа експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз.

Проте, експертиза не проведена через несплату позивачем вартості судово-технічної експертизи згідно з рахунком експертної установи від 08 грудня 2020 року на суму 49 032 грн. Позивач та його представник із тим, що ухвалою суду на позивача був покладений обов`язок сплатити вартість проведення експертизи були обізнані заздалегідь. При надходженні від експертної установи рахунку суд повідомив позивача та його представника про необхідність оплати вартості експертизи. При проведенні експертизи першочерговим є оплата вартості її проведення, а все інше є похідним. Отже, виходячи із причинно-наслідкового зв`язку, експертиза не проведена саме через невиконання позивачем покладених на нього судом обов`язків щодо сплати вартості проведення експертизи. Позивач не довів наявність поважних причин, які перешкоджали йому оплатити вартість проведення експертизи. У апеляційній скарзі також не порушується питання про призначення відповідної експертизи. Отже, спір належить розглядати на підставі наявних у матеріалах справи доказів, а доводи апеляційної скарги з приводу експертизи є надуманими, виходячи із оцінки процесуальної поведінки сторін із точки зору дотримання ними критерію добросовісності використання процесуальних прав.

Окрім того, за загальним правилом висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст.89 ЦПК України.

Оцінивши наявні у матеріалах докази, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що позивач не підтвердив факт підробки розписки від 11 грудня 2015 року, яка наявна у відповідача та не довів наявність боргових зобов`язань у відповідача перед ним.

Риторичне посилання в апеляційній скарзі на ті обставини, що позивач не надавав позику як підприємець, а у розписці від 11 грудня 2015 року відображено відбиток печатки ОСОБА_1 як підприємця беззаперечно не доводить підробку розписки від 11 грудня 2015 року та не спростовує висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову. Рішення на припущеннях ґрунтуватися не може.

Відповідно до частини четвертої ст.263 ЦПК України при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обов`язковими у застосуванні є правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, а також у постановах Верховного Суду України у разі, якщо не встановлено підстав для відступу від такого висновку. Необхідно врахувати, що правовий висновок (правова позиція) це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.

Обставини даної справи є відмінними від обставин у справах №№707/2606/16-ц, 6-63цс13, 6-79цс14, де не було розписки про отримання позикодавцем виконання, а тому посилання на правові позиції, висловлені Верховним Судом у відповідних постановах від 31 жовтня 2018 року, від 18 вересня 2013 року та від 02 липня 2014 року, не є коректним (відмінні обставини справи).

Із огляду на вищевикладене, суд першої інстанції правильно застосував норми ст.545 ЦК України.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, то рішення суду першої інстанції залишається без змін, що відповідає положенням ст.375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану через представника ОСОБА_3 , залишити без задоволення, а рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 09 лютого 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: