Справа № 152/156/21
Провадження № 22-ц/801/2061/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Войнаровський І. В.
Доповідач:Денишенко Т. О.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2021 рокуСправа № 152/156/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивіль-них справах:

судді-доповідача Денишенко Т. О.,

суддів Голоти Л. О., Рибчинського В. П.,

за участі секретаря судового засідання Михайленко А. В., представника особи, яка подала апеляційну скаргу, відповідачки ОСОБА_1 адвоката Костриці В.С., представника позивача ОСОБА_2 адвоката Смірнова С. М., розглянув-ши за правилами, встановленими для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці, в залі судових засідань апеляційного суду цивільну справу за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання

такою, що втратила право користування житлом,

за апеляційною скаргою відповідачки ОСОБА_1 на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 16 липня 2021 року, ухвалене в приміщенні суду в м. Шаргород Вінницької області за головування судді Войнаровського О. І., повний текст якого складений 26 липня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

02 лютого 2021 року ОСОБА_2 звернувся у Шаргородський районний суд Вінницької області з позовом до ОСОБА_1 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачки - Шпиківської селищної ради Тульчинського району Вінницької області, про ви-знання особи такою, що втратила право користування житлом. Позов умотиво-ваний наступними обставинами. Відповідно до свідоцтва про право власності на будинок від 17 березня 2015 року позивач є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 . У цьому будинку зареєстрована невістка ОСОБА_2 - відповідачка у справі, яка з липня 2019 року у будинку позивача не проживає, а мешкає зі своїми батьками у цьому ж селі по АДРЕСА_2 . Шлюб між ОСОБА_1 і сином пози-вача розірваний рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 13 грудня 2019 року. У зв`язку з небажанням відповідачки добровільно знятися з реєстрації в будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 просив суд його позов задоволити, визнати ОСОБА_1 такою, що втра-тила право користування житлом у будинку АДРЕСА_1 . Реєстрація колишньої невістки у будинку створює ОСОБА_2 значні трудно-щі, перешкоди у використанні власного житла для проживання, отримання від-повідних виплат субсидії, соціальної допомоги та т.п., оскільки у погосподарсь-кій книзі за адресою позивача значиться відповідачка, яка фактично тривалий час у цьому помешканні не проживає, до членів сім`ї ОСОБА_2 не відно-ситься. Добровільно знятися з реєстрації у будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_1 не бажає.

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 16 липня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволений, ОСОБА_1 визнана такою, що втратила право користування житлом у будинку АДРЕСА_1 ( попередня назва тери-торіальної одиниці - Шаргородський район Вінницької області ).

Рішення суду першої інстанції від 16 липня 2021 року оскаржується в апеля-ційному порядку відповідачкою ОСОБА_1 , яка просить дане рішення ска-сувати, у позові ОСОБА_2 про визнання її такою, що втратила право корис-тування житлом у будинку позивача, відмовити. Особа, яка подала апеляційну скаргу, процитувавши у скарзі судове рішення, вважає його ухваленим з пор-ушенням норм матеріального права, процесуального закону та вказує, що все-лилася в будинок позивача в установленому законом порядку, зареєстрована в ньому та проживала у цьому помешканні, де також зареєстровані її двоє доньок - онуки ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , 2006 року народження, та ОСОБА_4 , 2013 року народження. Реєстрація скаржниці у по-мешканні позивача не порушує його прав, не перешкоджає йому як власнику у користуванні майном, не створює йому жодних будь-яких труднощів в утри-манні будинку. Позов ОСОБА_1 про поділ спільного подружнього рухомо-го майна вирішений шляхом укладення мирової угоди, а від сплати компенсації вкладень в нерухоме майно по АДРЕСА_1 син позивача ОСОБА_5 відмовився. Крім цього син позивача, а батько дітей, народжених у шлюбі з відповідачкою, заборгував близько п`ятдесяти тисяч гривень алімен-тів у той час, коли ОСОБА_1 сплачує аліменти на утримання старшої донь-ки, котра проживає з батьком у хаті діда. Скаржниця просить задоволити її апе-ляційну скаргу.

Визначеним законом та забезпеченим ухвалою апеляційного суду від 31 серпня 2021 року правом подати відзив на апеляційну скаргу третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачки Шпи-ківська селищна рада Тульчинського району Вінницької області не скористали-ся. Натомість 16 вересня 2021 року до апеляційного суду надійшов відзив по-зивача та його представника адвоката Смірнова С. М. на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , де зазначається про безпідставність цієї скарги і законність, об-грунтованість оскаржуваного рішення, яке відтак підлягає залишенню в силі. Під час розгляду справи судом першої інстанції знайшли своє доведення факти належності ОСОБА_2 житлового будинку АДРЕСА_1 та тривалого непроживан-ня ОСОБА_1 за місцем реєстрації, тобто в будинку позивача. Заперечення проти позову, зазначають позивач та його представник, зводяться до права від-повідачки, як вона вважає, на частку у праві власності на помешкання ОСОБА_2 , заборгованості колишнього чоловіка по аліментах на утримання дітей. Проте заперечення відповідачки не стосуються предмета спору у цій справі. Позивач, його представник просять у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити, залишивши без змін оскаржуване нею рішення суду першої інстанції.

У судове засідання апеляційного суду представник третьої особи, яка не за-являє самостійних вимог на стороні відповідачки, Шпиківської селищної ради Тульчинського району Вінницької області не з`явився, про місце, день та час розгляду справи повідомлений завчасно, належним чином, про що свідчить до-дане до матеріалів справи рекомендоване поштове повідомлення про вручення судового відправлення. 21 вересня 2021 року до суду в електронній формі на-дійшло клопотання голови Шпиківської селищної ради Кривоцюка М. М. про розгляд справи без участі представника сільської ради. Ураховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду на підставі норм статті 372 ЦПК України ухвалила розглянути дану справу у відсутності учасника справи, який не з`я-вився в судове засідання.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення та заперечення на апеля-ційну скаргу представників сторін у справі, дослідивши матеріали справи, проа-налізувавши наявні в ній докази в їх сукупності, перевіривши законність, обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апе-ляційна скарга відповідачки ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Згідно норм статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рі-шення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підста-ву своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, воно є законним, обґрунтованим, об`єктивним.

Судом встановлено та не оспорюється сторонами у справі, що ОСОБА_1 зареєстрована в АДРЕСА_1 з 30 січня 2004 року, що під-тверджується копією її паспорта серії НОМЕР_1 та довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб та землекористуван-ня за № 2982, виданою 21 грудня 2020 року виконавчим комітетом Рахнівсько-Лісової сільської ради. ОСОБА_5 ( син позивача ) та ОСОБА_6 08 травня 2003 року уклали шлюб, який рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 13 грудня 2019 року розірваний.

Актом без дати обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї ОСОБА_2 , складеним комісією у складі депутата сільської ради та сусідів позивача, виявлено, що ОСОБА_1 у будинку АДРЕСА_1 не проживає з липня 2019 року.

Відповідно до дубліката свідоцтва про право власності на житловий буди-нок, виданого 16 жовтня 2002 року Виконавчим комітетом Рахнівсько-Лісової ради народних депутатів на підставі рішення Шаргородської районної ради від 21 травня 1987 року № 123, зареєстрованого у Комунальному підприємстві «Могилів-Подільське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 17 жовтня 2002 року за № 562, ОСОБА_2 є власником будинку АДРЕСА_1 . Такі дані підтверджуються витягом з Держав-ного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 257566135 від 21 травня 2021 року. Належність на пра-ві приватної власності житлового будинку з господарськими будівлями загаль-ною площею 74,75 кв. м., житловою площею 64,05 кв. м. по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 посвідчила Рах-нівсько-Лісова сільська рада Шаргородського району Вінницької області, ви-давши 17 березня 2015 року згідно рішення виконавчого комітету сільської ра-ди від 19 квітня 2006 року № 10 відповідне свідоцтво серії НОМЕР_2 про право власності на об`єкт нерухомого майна у вигляді житлового будинку з гос-подарськими будівлями. Усі вказані правовстановлюючі документи щодо права приватної власності ОСОБА_2 на зазначене нерухоме майно видані ще у пе-ріод перебування у шлюбі його сина ОСОБА_5 з ОСОБА_1 , тобто до 2019 року.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання її такою, що втратила право користування житлом, суд першої інстанції послався на нор-ми статей 16, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, 64, 150, 156 ЖК УРСР, пункт 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 року № 207, та виклавши текстуально у рішенні вказані норми чинного законодавства, визнав належними і допустими-ми представлені позивачем і дослідженні у судовому засіданні докази по пред-мету спору у цій справі, достатніми для прийняття обґрунтованого рішення. Інші докази, які містяться в матеріалах судової справи, не взяті судом до уваги, оскільки в сукупності з іншими доказами вони жодним чином не доводять вимоги позивача та заперечення щодо позову відповідачки, її представника.

Як уже зазначалося, мотиви апеляційної скарги стосуються оспорювання права власності ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_1 , претензії відповідачки щодо сплати їй сином позивача компенсації за поліпшення нерухомого майна за час шлюбу та заборгованості колишнього чоловіка по аліментах на утримання неповноліт-ніх дітей. Належить визнати, що аргументи скаржниці не спростовують пра-вильного висновку суду першої інстанції, зробленого в оскаржуваному рішенні від 16 липня 2021 року. В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не заперечує, що фактично вона мешкає у своїх батьків по АДРЕСА_2 , залишаючись зареєстрованою у будинку позивача. Цей факт підтверджується довідками про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будин-ку осіб та землекористування від 06 вересня 2021 року № 2119 та № 2120, вида-ними Рахнівсько-Лісовою сільською радою Тульчинського району Вінницької області.

Частиною першою статті 16 ЦК України кожній особі забезпечене право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є не-порушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обме-жений у його здійсненні.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтями 150, 156 ЖК УРСР за-кріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній влас-ності будинок ( частину будинку ), квартиру, користуються ним ( нею ) для осо-бистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому на-лежить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщен-ням.

Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна, у тому числі будинку, іншого житлового приміщення, нерухомості, вимагати усунення пе-решкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Верховний Суд при вирішенні подібних справ зазначав, що при наявності передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, належить мати на увазі принцип верховенства права, за яким суд повинен з`ясувати, чи є втручання у право особи на повагу до її житла не лише законним, але й «необхідним у демо-кратичному суспільстві».

Відповідачка ОСОБА_1 не довела належними, допустимими, достовір-ними та достатніми доказами відсутності у ОСОБА_2 права власності на житловий будинок, де вона залишається зареєстрованою. Натомість у мате-ріалах справи наявні такі докази, згідно яких позивачу на праві приватної влас-ності належить будинок АДРЕСА_1 . Враховуючи, що позивач є єдиним власником будинку, що встановлено в судовому засіданні, а відповідачка в цьому будинку фактично не проживає понад рік і її реєстрація в будинку перешкоджає реалізації позивачем його права власності, то убача-ються законні підстави визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право корис-тування жилим приміщенням, належним на праві приватної власності ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції не помилився, зазначивши у рішенні, що відповідно до пункту 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Ка-бінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207, рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням є підставою для знят-тя особи з реєстрації місця проживання.

Україна як Висока Договірна Сторона Конвенції Ради Європи про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному, хто пере-буває під її юрисдикцією, право на справедливий суд, закріплене у статті 6 Кон-венції.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рі-шень та застосування практики Європейського суду з прав людини» національ-ні суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду як джерело права.

Керуючись статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифіковану Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, сталою практикою Європейського суду з прав людини, зокрема пунктом 24 у справі «Надточій проти України», пунктом 23 у справі «Гурепка проти України», необхідно брати до уваги відповідність принципу рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судо-вого розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну мож-ливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. На підставі норм статей 16, 319, 321, 391, 405 ЦК України, статті 156 ЖК УРСР необхідно мати на увазі, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування, розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. У да-ному випадку ОСОБА_2 як власник будинку АДРЕСА_1 звернувся в суд з позовом про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування цим житлом. Ретельно дослідивши фактичні об-ставини справи, представлені сторонами докази, суд чітко визначив, що відпо-відачка перебуває на реєстраційному обліку у належному на праві власності ОСОБА_2 будинку без жодних правових на те підстав, оскільки фактично не проживає у цьому помешканні понад рік.

У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування і віль-ний вибір місця проживання» зняття з реєстрації місця проживання особи здійс-нюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, зокрема, про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, викладеними у рішенні від 16 липня 2021 року, як правильними, об-єктивними, такими, що грунтуються на доказах, представлених суду сторонами у справі на доведення кожною з них своєї позиції щодо вирішуваного спору. Колегія суддів апеляційного суду визнає вимоги відповідачки ОСОБА_1 як особи, яка подала апеляційну скаргу, такими, що задоволенню не підлягають, оскільки вони не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному нею рішенні суду.

Застосовуючи викладений вище законодавчо встановлений порядок визнан-ня відповідачки такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_1 , суд ура-хував, зокрема, той факт, що ОСОБА_1 не заперечує об`єктивного факту не-проживання в спірному помешканні позивача з липня 2019 року у зв`язку з при-пиненням подружніх відносин із сином ОСОБА_2 .

Апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно визначені і застосовані норми матеріального права, що регулюють виниклі і на-явні правовідносини між сторонами у справі. В апеляційній скарзі не наводять-ся доводи порушення судом норм процесуального права, порушення або непра-вильного застосування судом норм матеріального права, її мотиви не можна ви-знати такими, що є достатніми для задоволення вимог скарги і скасування законного та обгрунтованого рішення суду першої інстанції, ухваленого на під-ставі наявних у справі доказів, наданих суду сторонами у справі, та добутих під час судового розгляду справи по суті.

Цивільним процесуальним кодексом України визначені межі розгляду спра-ви судом апеляційної інстанції. Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково подани-ми доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інс-танції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та ( або ) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учас-ник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не об-межений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`яз-ковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розгля-даються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або від-сутність обставин ( фактів ), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків ( стаття 76 ЦПК України ).

Керуючись приписами частини десятої статті 84 ЦПК України, зважаючи на значення наявних у матеріалах справи доказів, необхідно зробити висновок про правильніть висновку суду першої інстанції щодо доведеності позовних вимог ОСОБА_2 .

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» ( остаточне рішення від 17 червня 2011 року ) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведен-ня може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практи-кою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чи-ном зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлума-чити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення ( Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, Європейський суд з прав людини, від 10 лютого 2010 року ).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріаль-ного і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 - 384, 389 - 391 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 16 липня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7 про визнання такою, що втратила право користування житлом, залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, од-нак вона може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду про-тягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 05 жовтня 2021 року.

Суддя-доповідач Т. О. Денишенко

Судді Л. О. Голота

В. П. Рибчинський