РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2021 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Харечка С.П.,

при секретарі Гожа Г.В.

з участю представників позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом в якому просить стягнути з ОСОБА_3 11437.20 доларів США та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 16 травня 2014 року між - ОСОБА_5 та відповідачем - ОСОБА_3 було підписано Договір про співпрацю, який датовано 15 вересня 2014 року (надалі - Договір). Предмет даного договору є співробітництво з розробки та запровадження різних комерційних, виробничих програм і комерційних проектів в сфері торгівлі сільгосптехнікою пункт 1.1. Договору. Пункт 2.7 договору встановлює, що підписанням цього Договору сторони засвідчують, що на день укладення цього договору вклад Сторони 2 (позивачки по справі - ОСОБА_5 ) складає 10 000$ США. Позивач та відповідач відповідно до пункту 2.8. договору домовилися, що передача коштів від позивача до відповідача буде оформлюватися шляхом видачі письмового документу - розписки ОСОБА_3 про отримання коштів. Такий документ було складено і він знаходиться у позивачки, що свідчить про отримання грошових коштів відповідачкою. Однак, відповідач за три роки дії договору так і не виконала покладених на неї обов`язків, які викладені у його змісті. Оскільки договір про співпрацю позивача та відповідача було припинено 16 травня 2017 року шляхом відмови від продовження співпраці згідно пункту 2.13 договору. ОСОБА_3 була зобов`язана провести повний розрахунок з позивачем до 16 серпня 2017 року. Однак відповідач цього не зробила і досі. Розрахунок штрафу у розмірі 5% від внесеної грошової суми (10 000 $ США) становить 500$ США. Окрім цього, пункт 5.2. договору передбачає, що у випадку затримки відповідачем повернення грошового вкладу, неповернута сума прирівнюється до боргового зобов`язання із застосуванням у випадку прострочення частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України , а також 3 (три) проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Розрахунок 3% річних від простроченої суми (10000 $ США) становить 937.20 $ США, загальна сума боргу на даний момент становить 11437,20 $ США . У звязку з цим звертається до суду з даним позовом.

Представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, якому просить суд відмовити в задоволенні позову. Також у відзиві просить суд застосувати наслідки спливу позовної давності. В обґрунтування відзиву покликається на те, що відповідач ОСОБА_3 не підписувала договір про спільну діяльність з позивачем ОСОБА_5 . Підпис відповідача вказує лише на ознайомлення з умовами договору. Долучена до матеріалів справи розписка не є додатком до договору про співпрацю від 15.01.2014 року, так як не містить посилань на договір. Також вказує, що відповідач кошти в розмірі 10 000.00 доларів США від позивача не отримувала. Розписка не містить персональних даних сторін, а також відсутні належні та допустимі докази передачі коштів. Враховуючи те, що договір про співпрацю датований 15.05.2015 року, а строк за зобов`язаннями сплинув, просить суд застосувати до позовних вимог строк позовної давності.

В судовому засіданні представники позивача обґрунтування позовних вимог підтримали, просили позов задовільнити. Щодо заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності просили відмовити з підстав, що на час подачі позову діяли перехідні положення щодо строків позовної давності пов`язані з COVID-19.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав обґрунтування викладені у відзиві, просив відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволені позовних вимог з наступних підстав.

Суд встановив, що 16 травня 2014 року між - ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_3 було підписано Договір про співпрацю, який датовано 15 вересня 2014 року (далі Договір).

Пунктом 2.7 Договору прописано, що «Підписанням цього договору сторони засвідчують, що на день укладення договору вклад Сторони 2 (позивачки по справі - ОСОБА_5 ) складає 10000.00 доларів США».

В пункті 2.8. Договору зазначено наступне, «сторони домовилися, що передача коштів від позивача до відповідача буде оформлюватися шляхом видачі письмового документу - розписки ОСОБА_3 про отримання коштів».

До матеріалів справи долучена «розписка» в якій зазначено, що «я, ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_5 10000 (десять тисяч доларів США) для ведення спільного бізнесу. 16 травня 2014 року, ОСОБА_3 підпис».(оригінал розписки знаходиться у позивача).

Свідок ОСОБА_3 суду показала, що розписку вона писала, і на ній її підпис. В договорі про співпрацю з продажу сільгосптехніки в графі «з умовами договору ознайомлена» підпис належить також їй, однак, як їй тоді пояснила позивач цей договір мав ще посвідчити нотаріус. Пізніше позивач її повідомила, що для оформлення в нотаріуса потрібно заплатити 1000.00 тис. доларів США. Після цього вона відмовилась про співпрацю.

Свідок ОСОБА_6 дав суду показання, що він працював механіком сільгосптехніки (мотоблоків та тракторів) на майданчику на АДРЕСА_1 . Вказав, що директором був ОСОБА_7 , співмешканець ОСОБА_3 . До продажу техніки був причетний ОСОБА_8 чоловік позивача. Також на площадку періодично з`являлись, як позивач так і відповідач. Чи була це спільна господарська діяльність йому не відомо.

Отже, суд відноситься критично до показань свідка відповідача ОСОБА_3 , що вона не була причетна до торгівлі сільхозтехнікою, та те що вона не отримувала коштів за розпискою, оскільки факт передачі коштів за домовленістю сторін було оформлено розпискою п.2.8 договору.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).

Таким чином з досліджених доказів убачається, що наявні підстави для стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 10 000 доларів США за вищевказаною розпискою.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимог, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Щодо заявленого стороною відповідача клопотання про застосування до позовних вимог строку позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність -це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Пунктом 2.11 Договору передбачено, що Сторони домовились, що вкладені Стороною 2 (позивачем) в розвиток господарської діяльності Сторони 1 (відповідача) кошти, підлягають поверненню ОСОБА_5 рівними частинами, або повною сумою впродовж дії цього договору. По закінченню дії цього договору. ОСОБА_3 зобов`язана провести повний розрахунок з Стороною 2 впродовж трьох місяців.

Пунктом 4.1 Договору визначено, строк дії Договору становить три роки з моменту його підписання.

Отже, оскільки розписка від 16 травня 2014 року є договором позики (письмовий документ про отримання коштів оформлений до п.2.8 договору), відтак відповідач повинен був повернути кошти до 16 серпня 2017 року, про що сторони зазначили в Договорі про співпрацю.

Як убачаться з матеріалів справи позивач з вимогою про повернення коштів до відповідача не зверталась. До суду з позовом звернулася 05 жовтня 2020 року, тобто поза межами загальної позовної давності встановленої тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Крім того, щодо посилання представника позивача на переривання строку позовної даності у зв`язку з COVID-19 , суд враховує наступне.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19» з 12 березня 2020 року до 03 квітня 2020 року на усій території України установлено карантин.

У подальшому постановами Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 року № 239, від 22 квітня 2020 року № 291, від 20 травня 2020 року № 392, від 17 червня 2020 року № 500, від 22 липня 2020 року № 641, карантин продовжувався відповідно до 24 квітня, до 11 травня, до 22 червня 2020 року, до 31 липня 2020 року, до 31 серпня 2020 року на усій території України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 392 від 20 травня 2020 року встановлено карантин з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби «КОВІД-19» та етапів послаблення противоепідемічних заходів.

Постановою Кабінету Міністрів України № 500 від 17 червня 2020 року внесені зміни до Постанови Кабінету Міністрів України № 392 від 20 травня 2020 року: послаблені противоепідемічні заходи та введено адаптивний карантин.

02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі Закон № 540-IX).

За змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» вказаного Закону № 540-IX у ЦПК України розділ XII «Прикінцеві положення» доповнено пунктом 3 такого змісту: під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки продовжувались на строк дії такого карантину.

Відповідно до ч. 1 п. 2 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 731-IX від 18.06.2020 пункт 3 розділу XII «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України викладено в такій редакції: «3. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином».

Відповідно до ч. 2 п. 2 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X «Прикінцеві положення» Господарського процесуального кодексу України, пункту 3 розділу XII «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України, пункту 3 розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» опубліковано у державному друкованому засобі масової інформації «Голос України» 16 липня 2020 року, тобто зазначений 20-денний строк закінчився 06 серпня 2020 року.

Посилаючись на період дії карантину, як підставу пропуску строку, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження існування таких карантинних обмежень, що об`єктивно перешкоджали їй звернутись з позовом в межах строку позовної давнсоті.

Таким чином, установивши, що позивач звернувся до суду зі спливом позовної давності, про застосування якої заявив відповідач, і належних доказів, які б свідчили про її переривання, не надав, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 258, 259, 264, 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Позивач ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника НОМЕР_1 .

Відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Повний текст рішення виготовлено 07 жовтня 2021 року.

Суддя С.П. Харечко