Постанова

Іменем України

06 жовтня 2021 року

м. Київ

справа № 623/363/20

провадження № 61-3007св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Шиповича В. В. (суддя - доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами»,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватний виконавець виконавчого округу Київської області Говоров Павло Володимирович, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Остапенко Євген Михайлович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» на постанову Харківського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Тичкової О. Ю., Кругової С. С., Пилипчук Н. П., від 22 грудня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» (далі - ТОВ «ФК управління активами»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватний виконавець виконавчого округу Київської області Говоров П. В., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області

Остапенко Є. М., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, стягнення грошових коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 31 травня 2012 року між ОСОБА_1 та публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є ТОВ «ФК управління активами», було укладено договір про надання споживчого кредиту.

19 вересня 2019 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Остапенком Є. М. було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 5071, про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 8 590,51 грн на користь ТОВ «ФК управління активами» у зв`язку із виникненням заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 31 травня 2012 року.

13 листопада 2019 року, на підставі вказаного виконавчого напису, приватний виконавець Говоров П. В. відкрив виконавче провадження

№ 60490992 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК управління активами» грошових коштів у сумі 8 590,51 грн, з яких фактично, в ході виконавчого провадження, було стягнуто 8 559,45 грн.

Позивач вважав, що вказану у виконавчому написі суму боргу не можна вважати безспірною, а тому виконавчий напис від 19 вересня 2019 року не підлягає виконанню, оскільки він вчинений з порушенням вимогстатті 88 Закону України «Про нотаріат» та Глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій. Крім того, вважав, що усі кошти, безпідставно стягнуті приватним виконавцем, підлягають поверненню.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 , остаточно сформувавши позовні вимоги, просив суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Остапенка Є. М. від 19 вересня 2019 року, зареєстрований в реєстрі за

№ 5071, та стягнути з ТОВ «ФК управління активами» безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 8 559,45 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області, у складі судді Герцова О. М., від 17 серпня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано виконавчий напис, вчинений 19 вересня 2019 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Остапенком Є. М., зареєстрований в реєстрі за № 5071, таким, що не підлягає виконанню. В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, виходив з того, що вимога ТОВ «ФК управління активами» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по кредитному договору на час вчинення виконавчого напису не може вважатись безспірною, оскільки строк повернення кредиту сплив 31 травня 2013 року, а виконавчий напис видано після спливу строку позовної давності, встановленого законом.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення грошових коштів, суд першої інстанції вказав на недоведеність позовних вимог в цій частині, оскільки в матеріалах справи відсутні докази стягнення боргу з позивача на користь відповідача за виконавчим написом, крім того позивачем не зазначено конкретну суму коштів, яка була стягнута на користь відповідача.

Короткий зміст оскаржуваної постанови апеляційного суду

Постановою Харківського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 17 серпня 2020 року скасовано в частині відмови у задоволенні позову та в цій частині ухвалено нове рішення про задоволення позовних вимог.

Стягнуто з ТОВ «ФК управління активами» на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 8 559,45 грн.

Апеляційний суд, задовольняючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , виходив з того, що позивачем доведено факт стягнення грошових коштів у розмірі 8 559,45 грн, які підлягають поверненню, оскільки набуті відповідачем за виконавчим написом, визнаним у судовому порядку таким, що не підлягає виконанню.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ТОВ «ФК управління активами», посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить оскаржену постанову апеляційного суду скасувати та направити справу на новий розгляд до апеляційного суду.

Рішення суду першої інстанції в частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, в апеляційному порядку не оскаржувалось і доводів щодо його незаконності касаційна скарга не містить.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

23 лютого 2021 року ТОВ «ФК управління активами» подало касаційну скаргу на постанову Харківського апеляційного суду від 22 грудня

2020 року.

Ухвалою Верховного Суду від 26 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи із міськрайонного суду.

У травні 2021 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 22 вересня 2021 року, у зв`язку зі звільненням у відставку судді ОСОБА_2 , суддею-доповідачем у справі визначено суддю Шиповича В. В.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

ТОВ «ФК управління активами» підставою касаційного оскарження постанови апеляційного суду зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 20 травня

2019 року у справі № 522/5771/16-ц, від 27 січня 2020 року у справі

№ 308/13503/16-ц, та не дослідження зібраних у справі доказів (пункт 1 та 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також вказує, що апеляційний суд, встановивши, що приватний виконавець Говоров П. В. стягнув з позивача грошові кошти, не звернув увагу на те, що матеріали справи не містять доказів зарахування цих коштів на рахунок

ТОВ «ФК управління активами».

Стверджує, що спірні грошові кошти не можуть бути повернутими на підставі приписів статті 1212 Цивільного кодексу України (далі -

ЦК України), оскільки стягнуті в рамках виконавчого провадження, як заборгованість за діючим кредитним договором.

Відзив на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

31 травня 2012 року між позивачем та ПАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ТОВ «ФК управління активами», ТОВ «ОТП Кредит» був укладено договір про надання споживчого кредиту № .

19 вересня 2019 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Остапенком Є. М. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 5071, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК управління активами» на підставі договору про надання споживчого кредиту № від 31 травня 2012 року грошових коштів у сумі 8 590,51 грн, з яких заборгованість за тілом кредиту 6 448,50 грн, заборгованість за процентами 1 992,01 грн, плата за вчинення виконавчого напису 150 грн.

13 листопада 2019 року, на підставі вказаного виконавчого напису, приватний виконавець Говоров П. В. відкрив виконавче провадження

№ 60490992 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК управління активами» грошових коштів у сумі 8 590,51 грн.

КНП «Центральна міська лікарня Піщанської Богоматері» листом № 19

від 04 лютого 2020 року повідомило про здійснення відрахувань із заробітної плати ОСОБА_1 за розпорядженням приватного виконавця Говорова В. В.: грудень 2019 року - 1 013,81 грн, січень 2020 року -

781,56 грн.

Вказані відрахування підтверджені платіжними дорученнями № 670

від 21 грудня 2019 року та №10 від 28 січня 2020 року.

Згідно дублікату квитанції NP19381775 від 27 січня 2020 року з рахунка ОСОБА_1 в АТ КБ «ПриватБанк» приватним виконавцем Говоровим П. В. здійснене списання грошових коштів у розмірі 6 764,08 грн.

Апеляційним судом встановлено, що загальний розмір грошових коштів, стягнутих з ОСОБА_1 на підставі оспорюваного виконавчого напису, становить 8 559,45 грн.

Позиція Верховного Суду

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення 83 глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Оскільки у розглядуваній справі виконавчий напис, вчинений 19 вересня 2019 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Остапенком Є. М.,зареєстрований в реєстрі за № 5071, за яким стягнуто 8 559,45 грн, визнано таким, що не підлягає виконанню, правова підстава для примусового стягнення спірних грошових коштів вважається такою, що відпала.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що відповідно до приписів статті 1212 ЦК України відповідач зобов`язаний повернути позивачу отримані грошові кошти.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 201/6498/20, від 08 вересня 2021 року у справі

№ 206/2212/18, від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18,

від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18.

Доводи ТОВ «ФК управління активами» про те, що спірні грошові кошти набуті на належній підставі, а саме за договором №

від 31 травня 2012 року, висновків апеляційного суду не спростовують, оскільки кошти не були сплачені ОСОБА_1 добровільно, а їх стягнення відбувалось примусово, шляхом відрахування із заробітку та списання коштів з банківського рахунку на підставі виконавчого напису, визнаного в подальшому таким, що не підлягає виконанню.

У разі якщо ТОВ «ФК управління активами» вважає, що у ОСОБА_1 наявна заборгованість за договором № від 31 травня 2012 року воно не позбавлене право звернутися до суду із позовом про стягнення заборгованості. Оцінка законності та обґрунтованості таких вимог буде надана судом у межах розгляду відповідної цивільної справи.

Також колегія суддів відхиляє доводи про те, що апеляційним судом не встановлено факту перерахування спірних коштів на банківський рахунок саме ТОВ «ФК управління активами», оскільки грошові кошти були стягнуті приватним виконавцем в межах відкритого виконавчого провадження за виконавчим написом про стягнення коштів на користь ТОВ «ФК управління активами».

Таке стягнення грошових коштів відповідає приписам частини першої, третьої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до яких грошові суми, стягнуті з боржника (у тому числі одержані від реалізації майна боржника), зараховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця. Стягувачу - юридичній особі стягнуті грошові суми перераховуються виконавцем у встановленому порядку на визначені стягувачем рахунки.

Отже, в даному випадку не ОСОБА_1 , а ТОВ «ФК управління активами», у разі заперечення проти позову, мало доводити факт неотримання коштів списаних приватним виконавцем із заробітної плати та рахунку боржника.

Відомостей про оскарження товариством дій, рішень або бездіяльності приватного виконавця щодо розподілу грошових коштів, отриманих від боржника в межах виконавчого провадження, матеріали справи не містять.

За встановлених у розглядуваній справі обставин, висновки апеляційного суду не суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах

від 20 травня 2019 року у справі № 522/5771/16-ц, 27 січня 2020 року у справі № 308/13503/16-ц, на які посилався заявник в касаційній скарзі.

Таким чином, доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладено у мотивувальній частині постанови суду апеляційної інстанції, та зводяться до помилкового тлумачення норм матеріального права.

Зважаючи на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскарженої постанови, оскільки апеляційний суд з огляду на надані учасниками справи докази, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, ухвалив судове рішення із правильним застосуванням норм матеріального права та без порушення норм процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови апеляційного суду - без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, в апеляційному порядку не переглядалось та касаційна скарга не містить відповідних доводів, тому в силу вимог статті 400 ЦПК України справа в цій частині касаційним судом не переглядається.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:В. В. Шипович Є. В. Синельников С. Ф. Хопта