Справа № 752/4971/21 Головуючий 1 інстанція- Слободянюк А.С.
П О С Т А Н О В А

іменем України

04 жовтня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії судів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Савченка С.І., суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Негребецької Юлії Едуардівни в інтересах позивача ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 17 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Перша» про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-

в с т а н о в и в:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом,який мотивував тим, що 27 вересня 2019 року близько 00 години 10 хв. на Столичному шосе 2-А у м.Києві сталася ДТП за участю належного йому автомобіля «KIA» р.н. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_4 та вантажного автомобіля «VOLVO» р.н. НОМЕР_2 з причепом «SHMITZ» р.н. НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_3 . Вказана ДТП сталася з вини водія ОСОБА_3 , який, керуючи автомобілем «VOLVO» всупереч вимогам п.п.10.1, 10.3 ПДР під час зміни напрямку руху та перестроювання не переконався, що це буде безпечним, не дав дорогу автомобілю «КІА», що рухався в попутному напрямку, внаслідок чогодопустив зіткнення. Вина водія ОСОБА_3 у порушенні ПДР і скоєнні правопорушення за ст.124 КУпАП стверджується постановою Голосіївського районного суду м.Києва від 18 травня 2020 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 26 серпня 2020 року.

Вказував, що внаслідок ДТП належний йому автомобіль «КІА» р.н. НОМЕР_1 отримавмеханічні пошкодження. Згідно звіту оцінювача № 357 від 15 вересня 2020 року, виконаного на замовлення страхової компанії, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «КІА» склала 208490 грн.

За полісом обов`язкового страхування АМ № 8804219 цивільна відповідальність винуватця ДТП ОСОБА_3 була застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «Перша» з лімітом відповідальності 100000 грн., яка на виконання своїх обов`язків 29 жовтня 2020 року виплатила йому страхове відшкодування в межах ліміту відповідальності в сумі 100000 грн. шляхом перерахування коштів на рахунок. Посилається, що винуватець ДТП водій ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах із володільцем автомобіля «VOLVO» відповідачем ФОП ОСОБА_2 , що підтвердив ОСОБА_3 у своїх поясненнях при оформленні ДТП, а тому відповідач ОСОБА_2 як роботодавець на підставі ст.1172 ЦК

- 2 -

України має відшкодувати йому завдану працівником при виконанні трудових обов`язків шкоду у вигляді матеріального збитку, не покритого страховим відшкодуванням у розмірі 108490 грн. У зв`язку з наведеним просив стягнути із відповідача ФОП ОСОБА_2 на його користь 108490 грн. та судові витрати.

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 17 травня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, адвокат Негребецька Ю.Е. в інтересах позивача ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на неповноту та неправильність дослідження судом обставин справи та оцінки доказів, порушення норм процесуального та неправильне застосування судом норм матеріального права.

Скарга мотивована хибністю висновків суду про відсутність трудових відносин між ФОП ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , оскільки судом не враховано ряд істотних обставин. Зокрема, на момент ДТП відповідач ОСОБА_2 володів автомобілем «VOLVO FH 400» спеціалізований вантажний сідловий тягач-Е р.н. НОМЕР_2 на підставі доручення власника ОСОБА_5 від 10 жовтня 2017 року, тобто на належній правовій підставі. ОСОБА_2 на автомобіль «VOLVOFH400» спеціалізований вантажний сідловий тягач-Е р.н. НОМЕР_2 видано свідоцтво про реєстрацію для поїздки за кордон НОМЕР_4 від 12 жовтня 2017 року. Міжнародні перевезення вантажів автомобільним транспортом є видом господарської діяльності, який підлягає ліцензуванню. Відповідно до Інтернет ресурсу «Електронний кабінет перевізника» (https://е-services.dsbt.gov.uа/#/) ліцензія відповідача діє з 15 червня 2016 року і за ним закріплено 233 транспортних засоби, в тому числі автомобіль «VOLVO FI І 400» р.н. НОМЕР_2 , який застрахований відповідачем за обов`язковим страхуванням у ПрАТ «СК «Перша» поліс серії АМ №8804219 строк дії з 20 лютого 2019 року по 19 лютого 2020 року. При оформленні матеріалів ДТП водій автомобіля «VOLVO» ОСОБА_3 у своїх письмових поясненнях зазначив, що працює водієм. Відповідно до п.п.8 п.16 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів та небезпечних відходів автомобільним транспортом, міжнародних перевезень пасажирів та вантажів автомобільним транспортом, затверджених постановою КМУ № 1001 від 02 грудня 2015 року ліцензіат зобов`язаний допускати до роботи водіїв, які прийняті на роботу згідно з вимогами п.9 цих Ліцензійних умов, тобто при оформленні трудових відносин шляхом укладання трудового договору відповідно до ст.24 КЗпПУ. Якщо водій ОСОБА_3 не перебував би у трудових відносинах з відповідачем, то це є порушенням ліцензійних умов і підставою для анулювання ліцензії, а оскільки ліцензія відповідача не анульована, це говорить про те, що водій ОСОБА_3 на момент скоєння ДТП перебував у трудових відносинах з відповідачем. Аналізуючи норми законодавства, можливо прийти до висновку що водій ОСОБА_3 перебував у трудових (службових) відносинах з відповідачем і заподіяв шкоду під час виконання ним трудових обов`язків, а тому відповідач несе обов`язок відшкодування шкоди, завданої позивачу. Суд першої інстанції помилково зазначив, що адвокат позивача звертався на власний розсуд із запитами до компетентних органів з метою з`ясування наявності між сторонами трудових відносин, що не відповідає дійсності, оскільки це стосувалося прийняття відповідачем на роботу ОСОБА_3 . Суд першої інстанції формально віднісся до справи, вказавши, що підставою відмови у позові слугувало неподання представником позивача клопотання про витребування (забезпечення доказів) доказів. Судом першої інстанції не було направлено третій особі ПрАТ «Страхова компанія «Перша» копію ухвали про відкриття провадження, копію позовної заяви та доданих до неї документів. Вважає, що з урахуванням обставин справи та ст.ст.1166, 1172, 1187, 1194 ЦК України, ст.ст.22, 28 Закону України «Про

- 3 -

обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відповідач має нести відповідальність за матеріальну шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, що відповідає постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №426/16825/16-п.

Учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися. Копія ухвали про відкриття апеляційного провадження та копія апеляційної скарги з додатками 26 липня 2021 року направленазгідно ч.6 ст.128 ЦПК України на офіційні електронні адреси ФОП ОСОБА_2 і ПрАТ «СК «Перша», що стверджується повідомленням про її доставлення. Третя особа ОСОБА_3 отримав вказані документи поштою, що стверджується рекомендованими повідомленням про вручення 02 серпня 2021 ркоу судової повістки.

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 108490 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Апеляційна скарга містить клопотання про проведенння апеляційного розгляду справи з викликом сторін, яке вирішене в ухвалі апеляційного суду про призначення скарги до розгляду і відхилене як необгрунтоване.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволеннні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки їх недоведеністю.

При цьому суд виходив із відсутності належних та допустимих доказів про наявність між відповідачем ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3 трудових відносин.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно ст.22 ЦПК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, серед іншого, є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно ст.1166 ЦК України шкода завдана майну особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

За положеннями ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, якщо ця особа не доведе, що шкода виникла внаслідок непереборної сили або з умислу потерпілого.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки,

- 4 -

відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п.1 ч.1 ст.1188 ЦК України).

Відповідно до ст.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю та майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Згідно ст.22 цього Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум. зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо- транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

Відповідно до ч.1 ст.1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Судом першої інстанції встановлено, що 27 вересня 2019 року близько 00 години 10 хв. на Столичному шосе 2-А у м.Києві сталася ДТП за участю належного позивачу йому автомобіля «KIA» р.н. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_4 та вантажного автомобіля «VOLVO» р.н. НОМЕР_2 з причепом «SHMITZ» р.н. НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_3

ДТП сталася з вини водія ОСОБА_3 , який, керуючи автомобілем «VOLVO» всупереч вимогам п.п.10.1, 10.3 ПДР під час зміни напрямку руху та перестроювання не переконався, що це буде безпечним, не дав дорогу автомобілю, що рухався в попутному напрямку, внаслідок чого допустив зіткнення з належним позивачу автомобілем «KIA» р.н. НОМЕР_1 , який зазнав пошкоджень.

Постановою Голосіївського районного суду м.Києва від 18 травня 2020 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 26 серпня 2020 року, водія ОСОБА_3 визнано винним у порушенні ПДР і скоєнні правопорушення за ст.124 КУпАП, а провадження закрите за строками притягнення до відповідальності.

На момент ДТП володілець автомобіля «VOLVO» р.н. НОМЕР_2 мав поліс обов`язкового страхування АМ № 8804219 зі строком дії з 20 лютого 2019 року по 19 лютого 2020 року, за яким його цивільна відповідальність була застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «Перша» з лімітом відповідальності 100000 грн.

Згідно звіту оцінювача про оцінку вартості матеріального збитку № 357 від 15 вересня 2020 року, виконаного на замовлення страхової компанії, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «КІА» склала 208490 грн.

На виконання своїх обов`язків ПрАТ «Страхова компанія «Перша» як страховик 29 жовтня 2020 року виплатив позивачу страхове відшкодування в межах ліміту відповідальності в сумі 100000 грн. шляхом перерахування коштів на рахунок.

Також, судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів про наявність між відповідачем ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3 трудових відносин і таких позивачем не наданно.

За таких обставин суд вірно відмовив у задоволенні позовних вимог з огляду на їх недоведеність та відсутність передбачених законом підстав для покладення відповідальності за шкоду, непокриту страховою виплатою, на відповідача.

Доводи апеляційної скарги щодо хибності висновків суду про відсутність трудових

- 5 -

відносин між ФОП ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , оскільки судом не враховано ряд істотних обставин, зокрема, що на момент ДТП відповідач ОСОБА_2 володів автомобілем «VOLVO FH 400» р.н. НОМЕР_2 на належній правовій підставі, мав ліцензію на міжнародні перевезення вантажів автомобільним транспортом та свідоцтво про реєстрацію цього автомобіля для поїздки за кордон НОМЕР_4 від 12 жовтня 2017 року, а згідно п.п.8 п.16 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів та небезпечних відходів автомобільним транспортом, міжнародних перевезень пасажирів та вантажів автомобільним транспортом, затверджених постановою КМУ № 1001 від 02 грудня 2015 року ліцензіат зобов`язаний допускати до роботи водіїв, які прийняті на роботу згідно з вимогами п.9 цих Ліцензійних умов, тобто при оформленні трудових відносин шляхом укладання трудового договору відповідно до ст.24 КзпПУ, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

Посилаючись на вказані обставини позивач всупереч положенням ч.3 ст.12 ЦПК ст.81 ЦПК України, які покладають на сторону обов`язок довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надала ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції належних, допустимих та достатніх доказів, у розумінні ст.77-80 ЦПК України, які б підтверджували наявність трудових відносин між ФОП ОСОБА_2 і ОСОБА_3 і як наслідок можливість покладення відповідальності за шкоду на відповідача.

Фактично наведені у скарзі аргументи грунтуються на припущеннях, оскільки за відсутності доказів скаржник намагається обгрунтувати свою позицію шляхом побудови ланцюжка послідовних міркувань (висновків), які полягають у наступному: якщо відповідач був володільцем автомобіля «VOLVO FH 400», мав ліцензію на міжнародні перевезення та свідоцтво про реєстрацію цього автомобіля для поїздки за кордон, то він мав би дотримуватися Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з міжнародних перевезень пасажирів та вантажів автомобільним транспортом № 1001 від 02 грудня 2015 року, і як наслідок мав би допускати до роботи водіїв, з якими укладено трудовий договір.

Однак, така позиція не можу бути прийнята судом, оскільки грунтується на здогадах, що поза всяким розумним сумнівом порушує вимоги статей 89, 263 ЦПК України щодо законості і обгрунтованості рішення, згідно яких висновки не можуть грунтуватися на припущеннях.

Це ж стосується посилань у скарзі на те, що якщо водій ОСОБА_3 не перебував би у трудових відносинах з відповідачем, то це є порушенням ліцензійних умов і підставою для анулювання ліцензії, а оскільки ліцензія відповідача не анульована, це говорить про те, що водій ОСОБА_3 на момент скоєння ДТП перебував у трудових відносинах з відповідачем, які є безпідставними і теж базуються на припущеннях.

Посилання у скарзі на те, що при оформленні матеріалів ДТП водій автомобіля «VOLVO» ОСОБА_3 у своїх письмових поясненнях зазначив, що працює водієм, колегія суддів відхиляє, як такі, що не спростовують висновків суду про недоведеність обставин щодо завдання шкоди ОСОБА_3 при виконанні трудових обов`язків, оскільки водієм не було надано документів, що він працює за трудовим договором з відповідачем.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково зазначив, що адвокат позивача звертався на власний розсуд із запитами до компетентних органів з метою з`ясування наявності між сторонами трудових відносин, що не відповідає дійсності, оскільки це стосувалося прийняття відповідачем на роботу ОСОБА_3 , а трудові відносини між сторонами відсутні, не спростовують висновків суду про відсутність підстав для задоволення позову.

Посилання у скарзі на те, що суд першої інстанції формально віднісся до справи,

- 6 -

вказавши, що підставою відмови у позові слугувало неподання представником позивача клопотання про витребування (забезпечення) доказів, необгрунтовані. Підставою відмови у позові є його недоведеність. При цьому колегія суддів вважає вірними посилання суду на те, що позивач не звертався до суду із заявою про витребування (забезпечення) доказів, що відповідає матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було направлено третій особі ПрАТ «Страхова компанія «Перша» копію ухвали про відкриття провадження, копію позовної заяви та доданих до неї документів не стосуються законності і обгрунтованості рішення і відповідно не є підставою для його скасування. Відхиляючи дані доводи, колегія суддів враховує, що вони стосуються прав і обов`язків третьої особи, представником якої позивач не є і яка у випадку незгоди із судовим рішенням вправі самостійно оскаржити рішення, навівши відповідні аргументи.

Посилання у апеляційній скарзі на постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-п не є релевантними, оскільки в даній справі встановлені інші фактичні обставини. Зокрема судами встановлено, що винуватець ДТП, який керував транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових обов`язків, не є належним відповідачем, яким є юридича особа ПП «Потенціал-Луганськ», яка як роботодавець має нести відповідальність за шкоду, завдану її праціником.

У справі, яка переглядається таких обстаин не встановлено, а відтак наведене скаржником судове рішення Верховного Суду та судове рішення в даній справі, яке оскаржуються позивачем,ухвалені у справах з різними (іншими) фактичними обставинами. При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти лише такі рішення, де аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

До апеляційної скарги представником позивача адвокатом Негребецькою Ю.Е. доданеклопотання про витребування доказів, зокрема про витребування у Державній податковій службі України та у Пенсійному фонді України відомостей чи був офіційно працевлаштований ФОП ОСОБА_2 працівник ОСОБА_3 у період з 26 по 27 вересня 2019 року (включно) та відомості на якій посаді в цей же період ОСОБА_3 був працевлаштований у ФОП ОСОБА_2 .

Колегія суддів вважає, що підстави для задоволення даного клопотання відсутні з наступних міркувань.

Відповідно до положень ч.2 ст.83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч.4 ст.83 ЦПК України).

Встановлено, що зазначене клопотання про витребування таких доказів в суді першої інстанції позивачем не заявлялося.

Відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Клопотання позивача про отримання доказу щодо працевлаштування відповідачем ФОП ОСОБА_2 працівника ОСОБА_3 та на якій посаді у період з 26 по 27 вересня 2019 року (включно) мотивоване тим, що у позивача та його представника є

- 7 -

складнощі у отриманні даної інформації, зокрема на запити адвоката Негребецької Ю.Е. у цьому відмовлено у зв`язку із забороною розголошення персональних даних.

Колегія суддів прийшла до висновку, що наведене мотивування не є доказом поважності причин неподання такого доказу до суду першої інстанції, або незаявлення суду про його витребування.

По-перше, з матеріалів справи вбачається, що ще до подачі позову, а саме 01 грудня 2020 року адвокат Негребецька Ю.Е. подала відповідні запити до Державної податкової служби України та до Пенсійного фонду України про отримання інформації щодо перебування ОСОБА_3 у трудових відносинах із ФОП ОСОБА_2 , на які 03 та 09 грудня 2020 року відповідно отримала відповіді про неможливість надання такоої інформації у зв`язку із забороною розголошення персональних даних.

По-друге, даний позов подано до суду у лютому 2021 року (тобто через два місяці після отримання відмови), а відтак представник позивача мала повну і об`єктивну можливість заявити клопотання про витребування (забезпечення) доказів щодо перебування ОСОБА_3 у трудових відносинах із відповідачем при подачі позову, чого не зробила.

По-третє, дані обставини щодо перебування (неперебування) ОСОБА_3 у трудових відносинах із ФОП ОСОБА_2 є істотними у даній справі, оскільки фактично складають підстави позову, а відтак очевидно та поза всяким розумним сумнівом підлягали доведенню перед судом.

За таких обставин колегія суддів вважає, що представник позивача поза всяким розумним сумнівом мала очевидну та повну можливість заявити клопотання про витребування даних доказів в суді першої інстанції, чого не зробила.

Будь-яких доказів про наявність об`єктивних чи непереборних причин, які б перешкодили їй заявити дане клопотання про витребування доказів, ні до до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не надала.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку про відсутність передбачних ч.3 ст. ст.367 ЦПК України підстав для задоволення клопотання.

Аналогічні висновки сформовані у ряді постанов Верховного Суду, зокрема від 01 липня 2021 року у справі № 46/603, від 06 лютого 2019 року у справі № 916/3130/17, від 18 червня 2020 року у справі № 909/965/16, від 26 лютого 2019 року у справі № 913/632/17, де Верховний Суд вказує, що єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від учасника, тягар доведення яких покладений на учасника справи. А прийняття судом апеляційної інстанції доказів без урахування наведених вище критеріїв матиме наслідком порушення приписів ст.367 ЦПК України.

Відмовляючи у клопотання, колегія суддів в тому числі враховує, що відповідно до ст.129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність та рівність сторін у наданні ними суду своїх доказів.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Даючи оцінку доводам, викладеним у апеляційній скарзі, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з

- 8 -

вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятидесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Негребецької Юлії Едуардівни в інтересах позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 17 травня 2021 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: