Провадження № 2/428/473/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2021 року м. Сєвєродонецьк

Сєвєродонецький міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Посохова І.С.,

за участю секретаря судового засідання Колядінцевої П.В.,

представника позивача Галамаги Д.А.,

представника третьої особи Риндіна Д.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Сєвєродонецька Луганської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи Приватний нотаріус Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Єпіфанцева Наталія Вікторівна, ОСОБА_3 , про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи Приватний нотаріус Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Єпіфанцева Наталія Вікторівна, ОСОБА_3 , про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 23.07.2013 між Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі територіального відокремленого безбалансового відділення № 10012/0199 філії - Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю Фірма «Ремік ЛТД» () (далі - позичальник) був укладений Договір кредитної лінії № 189 зі змінами та доповненнями, внесеними Додатковим договором № 1 від 12.02.2014 (далі - Кредитний договір). Відповідно до умов зазначеного Кредитного договору кредит надається у вигляді відновлюваної кредитної лінії окремими частинами (траншами) на поповнення обігових коштів та придбання основних фондів (цільове призначення Кредиту) з остаточним терміном повернення не пізніше 22.07.2016. Максимальний ліміт кредитування встановлено в розмірі 2 500 000,00 (два мільйони п`ятсот тисяч) грн.

В якості забезпечення позичальником своїх зобов`язань за Договором кредитної лінії 23.07.2013 з відповідачем ОСОБА_1 було укладено (надалі поручитель) Договір поруки № 189/31.

12.02.2014 з ОСОБА_1 . Договір поруки № 189/31 від 23.07.2013 було розірвано.

12.02.2014 Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України в особі територіально відокремленого безбалансового відділення № 10012/0199 філії - Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» з ОСОБА_1 укладено новий Договір поруки № 189/32 (далі - Договір поруки). З моменту підписання Договору поруки № 189/32 від 12.02.2014 ОСОБА_1 зобов`язалася відповідати всіма власними коштами та майном по зобов`язаннях, взятих на себе ТОВ Фірма «Ремік ЛТД» згідно з Кредитним договором. У зв`язку з тим, що ТОВ Фірма «Ремік ЛТД» не виконало зобов`язання щодо погашення Кредиту та своєчасній сплаті процентів за користування Кредитом, позивачем на адресу Господарського суду Луганської області 27.01.2016 було подано позовну заяву про стягнення боргу з ТОВ «Ремік ЛТД» на користь ПАТ «Ощадбанк».

21.03.2016 Господарським судом Луганської області по справі № 913/145/16 було прийнято рішення, яким позовні вимоги позивача було задоволено частково та стягнуто з ТОВ «Ремік ЛТД» заборгованість в розмірі 4 886 961,46 грн. 04.04.2016 Господарським судом Луганської області було видано наказ про примусове виконання зазначеного рішення.

24.03.2016 позивачем було подано до Білокуракинського районного суду Луганської області позовну заяву про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ощадбанк».

23.05.2016 Білокуракинським районним судом Луганської області вищезазначені позовні вимоги ПАТ «Ощадбанк» було задоволено повністю та стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 4 814 747,82 грн. Проте, 05.05.2017 ухвалою Білокуракинського районного суду Луганської області дане заочне рішення суду було скасовано та розпочато новий розгляд справи.

13.05.2017 позивачем на адресу Білокуракинського районного суду Луганської області було надіслано заяву про забезпечення позову щодо накладення арешту на 23/100 частки будівлі цеху столярних виробів (двірне та віконне відділення), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; накладення арешту на автомобіль марки LEXUS RX 350, чорного кольору, 2012 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , № кузову НОМЕР_2 ; та заборони ОСОБА_1 , її представникам вчиняти будь-які дії та будь-яким способом щодо відчуження/відступлення частки ОСОБА_1 в статутних капіталах ТОВ Фірма «Ремік ЛТД» (код 20158648), ПП «АДРИАНА» (код 30009306), ТОВ «ДОМЕРО» (код 31784550). Вказана заява Банку була отримана Білокуракинським районним судом Луганської області 17.05.2018.

02.06.2017 ухвалою Білокуракинського районного суду Луганської області було відмовлено у задоволенні зазначеної заяви про забезпечення позову.

26.07.2017 ухвалою Апеляційного суду Луганської області було частково задоволено апеляційну скаргу позивача та вирішено направити заяву про забезпечення позову на новий розгляд до суду першої інстанції.

05.12.2017 ухвалою Білокуракинського районного суду Луганської області було частково задоволено заяву Банку про забезпечення позову та накладено арешт на 23/100 частки будівлі цеху столярних виробів (двірне та віконне відділення), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та заборонено ОСОБА_1 , її представникам вчиняти будь-які дії та будь-яким способом щодо відчуження/відступлення частки ОСОБА_1 в статутних капіталах ТОВ «Ремік ЛТД» (код 20158648), ПП «АДРИАНА» (код 30009306), ТОВ «ДОМЕРО» (код 31784550).

23.01.2018 Білокуракинським районним судом Луганської області по справі № 409/886/16-ц було прийнято рішення про задоволення позовних вимог позивача до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості в розмірі 6 698 441,10 грн.

05.05.2018 постановою головного державного виконавця Луганського МВ ДВС ГТУЮ в Луганській області було відкрито виконавче провадження та арештовано майно боржника, а саме 23/100 частки будівлі столярних виробів (двірне та віконне відділення), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

На виконання вказаної постанови 21.06.2018 Сєвєродонецьким міським відділом державної виконавчої служби ГТУЮ у Луганській області спільно з представниками Банку було проведено опис 23/100 частки вищезазначеної будівлі цеху столярних виробів (двірне та віконне відділення), та від представників ОСОБА_3 стало відомо, що описуване майно станом на 21.06.2018 належить ОСОБА_3 , який придбав його у власність у ОСОБА_2 , яка, в свою чергу, придбала вказане майно у ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу 23/100 частки будівлі цеху столярних виробів (двірне та віконне відділення), посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Єпіфанцевою Н.В. від 15.06.2017 за реєстровим № 871.

Таким чином, відповідач ОСОБА_1 продала 23/100 частки будівлі столярних виробів (двірне та віконне відділення), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 , яка в свою чергу, здійснила продаж цієї ж частки ОСОБА_3 . Зазначений продаж було здійснено відповідачем під час тривалого розгляду судами перегляду заочного рішення, заяви про забезпечення позову та оскарження рішення суду щодо відмови у задоволенні накладення арешту на 23/100 частки будівлі столярних виробів (двірне та віконне відділення), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач вважає, що відчуження/відступлення особистого майна ОСОБА_1 було спрямоване на уникнення особистої відповідальності, що в свою чергу, порушує законні права та інтереси ПАТ «Ощадбанк».

Таким чином, відповідач ОСОБА_1 всупереч вимогам п. 4.2.6, 4.2.7 Договору поруки № 189/32 від 12.02.2014, відчуженням особистого майна не тільки порушила вищевказані положення Договору поруки, а й істотно змінила своє фінансове положення, що, в свою чергу, унеможливлює виконання рішень Білокуракинського районного суду Луганської області № 409/886/16-ц, № 409/112/16-ц, № 409/184/16-ц про стягнення з неї загальної суми заборгованості в розмірі 26118856,74 грн.

У поданій позовній заяві позивач просить суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу 23/100 частки будівлі цеху столярних виробів (двірне та віконне відділення), посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Єпіфанцевою Н.В. від 15.06.2017, за реєстровим № 871;

- скасувати запис про реєстрацію права власності на 23/100 частки будівлі цеху столярних виробів (двірне та віконне відділення), внесеного до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Єпіфанцевою Н.В. від 15.06.2017, за реєстровим № 871;

- визнати право власності на 23/100 частки будівлі цеху столярних виробів (двірне та віконне відділення), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На виконання ухвали суду від 11.04.2019 відповідачем ОСОБА_1 було надано відзив на позов, в якому зазначено, що позовні вимоги вона не визнає у повному обсязі та вважає їх необґрунтованими з огляду на наступне. Між нею та відповідачем ОСОБА_2 дійсно був укладений Договір купівлі-продажу 23/100 частки будівлі цеху столярних виробів від 15.06.2017. У зв`язку із станом її здоров`я, яке поступово погіршується, необхідністю здійснення постійного контролю за нерухомістю, єдиним власником якої вона була, та у зв`язку із тим, що вона змушена мешкати у м. Луганськ, що є тимчасово непідконтрольною українській владі територією, через те, що вона доглядає свою матір, яка через похилий вік та стан здоров`я потребує постійного догляду, вона була вимушена у червні 2017 року продати належну їй частку, а саме 23/100 частки будівлі цеху столярних виробів, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

На думку відповідача укладений між нею та відповідачем ОСОБА_2 правочин не суперечить ні нормам ЦК України, ні іншим актам цивільного законодавства, ні інтересам Держави чи суспільства. Сторони під час укладання правочину мали необхідний обсяг дієздатності для укладання Договору купівлі-продажу нерухомості. ЇЇ волевиявлення, щодо наміру продати нерухомість, було вільним, обґрунтованим та цілком відповідало її внутрішній волі. Правочин вчинено в письмовій формі та посвідчено нотаріусом, як того вимагає ст. 657 ЦК України. Будь-яких заборон чи обмежень щодо неможливості відчужувати нерухомість під час укладання Договору купівлі-продажу нерухомості, а потім і реєстрації права власності за ОСОБА_2 не існувало. Крім цього, на момент укладання зазначеного договору купівлі-продажу не існувало і жодного рішення суду, що набрало б законної сили, щодо заборони ОСОБА_1 вчиняти будь-які дії щодо належного їй майна.

Посилання позивача на п. 4.2.6 та 4.2.7 Договору поруки № 189/32 від 12.02.2014, на думку відповідача ОСОБА_1 , є неправомірним, оскільки між нею та позивачем не було визначено чіткий перелік майна, який є заставою та/або яким вона поручається за виконання зобов`язань ТОВ ФІРМА «РЕМІК ЛТД». Тому, відповідач вважає, що вона мала повне право на момент укладання з відповідачем ОСОБА_2 . Договору купівлі-продажу нерухомості від 15.06.2017 вільно розпоряджатися належним їй майном.

На виконання ухвали суду від 11.04.2019 представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Соловйовим О.О. було надано відзив на позов, в якому зазначено, що позовні вимоги він не визнає у повному обсязі, оскільки на момент укладання Договору купівлі-продажу нерухомості від 15.06.2017 майнові права ОСОБА_1 на нерухомість не були обтяжені накладанням заборони відчуження даної нерухомості. Позивачем по справі не оспорюється факт законності володіння відповідачем ОСОБА_2 нерухомістю.

03.07.2019 та 24.07.2019 представником позивача ОСОБА_4 були надані до суду письмові пояснення по справі та відповідь на відзив відповідача ОСОБА_2 , в яких він зазначив, що з моменту підписання Договору поруки № 189/32 від 12.02.2014 відповідач ОСОБА_1 зобов`язалася відповідати всіма власними коштами та майном по зобов`язаннях, взятих на себе ТОВ Фірма «Ремік ЛТД», згідно з Кредитним договором. Сторони Договору поруки № 189/32 від 12.02.2014 дійшли згоди, що протягом строку дії Договору без попередньої письмової згоди Банку, зокрема, не здійснювати обтяження будь-якого майна поручителя заставою, іпотекою або в інший спосіб, застосування якого передбачає можливість відчуження цього майна. Тобто, на період дії Договору поруки відповідач ОСОБА_1 не мала права здійснювати відчуження будь-якого належного їй на праві власності майна без письмової на те згоди позивача. Окрім того, на момент укладення договору купівлі-продажу нерухомості в Білокуракинському районному суді Луганської області переглядались заочні рішення відносно ОСОБА_1 про стягнення з неї боргу за заявами її ж представника ОСОБА_5 . Впродовж перегляду заочних рішень судом, відповідачем ОСОБА_1 було здійснено відчуження належного їй майна, яке знаходиться на території, яка підконтрольна українській владі, тобто єдине майно, на яке державний виконавець міг би звернути стягнення в рахунок часткового виконання судових рішень Білокуракинського районного суду про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача боргу за Кредитами. На момент розгляду судом цієї справи присутній факт невиконання рішень суду в рамках трьох виконавчих провадженнях № 56329272, № 56868101 та № 57380349 про стягнення боргу на користь позивача в загальному розмірі 26 119 276, 74 грн., причиною неможливості виконання рішення суду є відсутність майна, на яке можливо звернути стягнення, а саме: транспортний засіб, нежитлова будівля та корпоративні права. Позивач вважає, що відповідач ОСОБА_1 , будучи ознайомленим з рішеннями судів через свого представника, здійснила відчуження вказаного майна, дії якого призвели до фактичної неможливості виконання рішень суду. Після перегляду заочних рішень та ухвалення Білокуракинським районним судом Луганської області рішень про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитами, зазначені рішення в апеляційній інстанції не оскаржувалися, оскільки на момент прийняття судом відповідних рішень майно, на яке можливо було б звернути стягнення ОСОБА_1 було продане.

На виконання ухвали суду від 11.04.2019 представником третьої особи ОСОБА_3 адвокатом Риндіним Д.І. було надано відзив на позовну заяву, в якому він зазначив, що позовні вимоги він не визнає у повному обсязі, оскільки на момент укладання ОСОБА_3 . Договору купівлі-продажу нерухомості від 30.08.2017 жодного арешту чи обтяження на 23/100 частки будівлі цеху столярних виробів (двірне та віконне відділення) не було. Угода була укладена відповідно до норм чинного законодавства. Про наявну претензію позивача до відповідача ОСОБА_1 третій особі стало відомо лише у 2018 році, коли представники державної виконавчої служби прийшли описувати зазначене майно.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити у повному обсязі.

У судове засідання відповідач ОСОБА_1 не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності до суду не надходило.

У судове засідання відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Соловйов О.О. не з`явилися, у поданому клопотанні просили розглянути справу за їх відсутністю, у відзиві на позов вимоги позивача не визнали у повному обсязі, просили відмовити у їх задоволенні.

Третя особа приватний нотаріус Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Єпіфанцева Н.В. в судове засідання не з`явилась, до суду подала заяву, в якій просила розглянути позовну заяву без її участі.

У судовому засіданні представник третьої особи ОСОБА_3 ОСОБА_6 заперечував проти задоволення позовних вимог позивача.

Заслухавши представника позивача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини.

З матеріалів справи судом встановлено, що 12 лютого 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та Товариством з обмеженою відповідальністю Фірма «Ремік ЛТД» та ОСОБА_1 (поручитель) було укладено Договір поруки № 189/32, відповідно до умов якого ОСОБА_1 безумовно, безвідклично та безоплатно зобов`язується перед Кредитором відповідати солідарно з Боржником за виконання в повному обсязі зобов`язання, у тому числі того, що виникне у майбутньому відповідно до умов Кредитного договору. Поручитель відповідає перед Кредитором за виконання зобов`язання у тому ж обсязі, що і Боржник, в порядку та строки, визначені Кредитним договором.

Рішенням Господарського суду Луганської області від 21.03.2016 по справі № 913/145/6 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» м. Сєвєродонецьк Луганської області до Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «Ремік ЛТД» м. Луганськ були частково задоволені та стягнуто 2480545 грн. 50 коп. борг по кредиту; 738606 грн. 34 коп. відсотки по кредиту; 304 грн. 07 коп. комісія; 109990 грн. 13 коп. 3% річних; 1485294 грн. 32 коп. інфляційні нарахування; витрати на сплачений судовий збір 72221 грн. 10 коп.

24.03.2016 Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» було подано до Білокуракинського районного суду Луганської області позовну заяву про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_1 .

Заочним рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 23.05.2016 по цивільній справі № 409/886/16-ц позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю Фірма «Ремік ЛТД» про стягнення заборгованості за кредитним договором були повністю задоволені та солідарно стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість станом на 25.12.2015 за Договором кредитної лінії № 189 від 23 липня 2013 року в сумі 4 814 747,82 грн., судового збору в сумі 72221,22 грн. та за оголошення в газеті в сумі 630,00 грн.

Не погодившись з даним рішенням суду 16 березня 2017 року представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_5 подала до Білокуракинського районного суду Луганської області заяву про перегляд заочного рішення по справі № 409/886/16-ц.

05 травня 2017 року Білокуракинським районним судом Луганської області заочне рішення від 23.05.2016 по цивільній справі № 409/886/16-ц було скасовано та призначено справу до нового розгляду в загальному порядку на 11.07.2017.

У зв`язку з цим 13.05.2017 Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» на адресу суду була направлена заява про забезпечення позову, в якій представник банку просив накласти арешт на 23/100 частки будівлі цеху столярних виробів (двірне та віконне відділення), що розташована за адресою: Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Богдана Ліщини, 12-К; накласти арешт на автомобіль марки LEXUS RX 350, чорного кольору, 2012 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , № кузову НОМЕР_2 ; заборонити ОСОБА_1 , її представникам вчиняти будь-які дії та будь-яким способом щодо відчуження/відступлення частки ОСОБА_1 в статутних капіталах ТОВ Фірми «Ремік ЛТД» (код 20158648), ПП «АДРИАНА» (код 30009306), ТОВ «ДОМЕРО» (код 31784550).

Ухвалою Білокуракинського районного суду Луганської області від 02 червня 2017 року у задоволенні заяви представника ПАТ «Державний ощадний банк України» про забезпечення позову відмовлено.

26 липня 2017 року Апеляційним судом Луганської області ухвалу Білокуракинського районного суду Луганської області від 02 червня 2017 року було скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Білокуракинського районного суду Луганської області від 05.12.2017 було накладено арешт на 23/100 частки будівлі цеху столярних виробів (двірне та віконне відділення), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та заборонено ОСОБА_1 , її представникам вчиняти будь-які дії та будь-яким способом щодо відчуження/відступлення частки ОСОБА_1 в статутних капіталах ТОВ «Ремік ЛТД» (код 20158648), ПП «АДРИАНА» (код 30009306), ТОВ «ДОМЕРО» (код 31784550).

23 січня 2018 року Білокуракинським районним судом Луганської області по справі № 409/886/16-ц було прийнято рішення про задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Договором кредитної лінії № 189 від 23.07.2013 в загальному розмірі 6 698 441,10 грн. Рішення набрало законної сили 10.03.2018.

Постановою головного державного виконавця Луганського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області Ковальовою О.В. було відкрито виконавче провадження ВП № 56329272 щодо виконання виконавчого листа № 409/886/16-ц, виданого Білокуракинським районним судом Луганської області 11.04.2018 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» кредитної заборгованості.

Крім цього, державний виконавець своїми постановами від 05.05.2018 наклав арешт на майно боржника ОСОБА_1 , а саме на 23/100 частки будівлі цеху столярних виробів (двірне та віконне відділення), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та здійснив опис та арешт майна (коштів) боржника.

На виконання вказаної постанови 21.06.2018 Сєвєродонецьким міським відділом державної виконавчої служби ГТУЮ у Луганській області спільно з представниками Банку було проведено опис 23/100 частки вищезазначеної будівлі цеху столярних виробів (двірне та віконне відділення), під час якого стало відомо, що описуване майно належить ОСОБА_3 , який придбав його у власність у ОСОБА_2 , яка, в свою чергу, придбала вказане майно у ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу 23/100 частки будівлі цеху столярних виробів (двірне та віконне відділення), посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Єпіфанцевою Н.В. від 15.06.2017, за реєстровим № 871.

Як вбачається з копії Договору купівлі-продажу 23/100 частки будівлі цеху столярних виробів (двірне та віконне відділення) від 15.06.2017, посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Єпіфанцевою Н.В. за реєстровим № 871, ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_2 23/100 частки будівлі цеху столярних виробів (двірне та віконне відділення), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 7 вищезазначеного Договору представник продавця свідчить, що вказані 23/100 частки будівлі цеху столярних виробів (двірне та віконне відділення) до цього часу нікому іншому не продана, не подарована, іншим особам не відчужена, під заставою (в тому числі податковою забороною (арештом) не перебуває, судового спору щодо нього, а також прав на неї у третіх осіб відповідно до ст. 659 ЦК України, як у межах, так і за межами України, немає. Треті особи не мають права на 23/100 частки будівлі цеху столярних виробів (двірне та віконне відділення).

Відповідно до п. 8 Договору інформація про обтяження на 23/100 частки будівлі цеху столярних виробів (двірне та віконне відділення) у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня, що підтверджується витягами за результатами пошуку від 15.06.2017, відсутність податкової застави у продавця підтверджується витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкову заставу 15.06.2017.

Згідно з копією розписки від 15.06.2017 ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 повний розрахунок за проданий об`єкт нерухомості 23/100 частки будівлі цеху столярних виробів (двірне та віконне відділення), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 1 594 000 грн.

Згідно з копією Договору купівлі-продажу 23/100 частки будівлі цеху столярних виробів (двірне та віконне відділення) від 30.08.2017 серії НМІ № 705458, посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Єпіфанцевою Н.В. за реєстровим № 1202, ОСОБА_2 передала ОСОБА_3 23/100 частки будівлі цеху столярних виробів (двірне та віконне відділення), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначені частки будівлі належать ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу 23/100 частки будівлі цеху столярних виробів (двірне та віконне відділення), посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Єпіфанцевою Н.В. від 15.06.2017 за реєстровим № 871.

Відповідно до п. 9 вищезазначеного Договору інформація про обтяження на 23/100 частки будівлі цеху столярних виробів (двірне та віконне відділення) у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня, що підтверджується витягом № 95823172 від 30.08.2017, відсутність податкової застави у продавця підтверджується витягом з Державного реєстру обтяжень рухового майна про податкову заставу 30.08.2017.

Згідно з копією договору № 01/06/19 оренди об`єкта нерухомості від 01.06.2019 та копії Акту прийому-передачі об`єкта оренди від 01.07.2019 фізична особа ОСОБА_3 передав ТОВ ВКФ «Делена» в особі директора Валюха Дениса Сергійовича у тимчасове користування нежиле приміщення, а саме частину будівлі цеху столярних виробів (двірне та віконне відділення) за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна. Вказані правовідносини регулюються нормами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конституції України та Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 81 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 3 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц зроблено висновок, що за таких обставин не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 Цивільного кодексу України).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц зазначено, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18) та зазначила, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя ст. 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст. 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена ст. 228 ЦК України.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач повинен був довести суду відсутність у учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Відповідно до ст. 55 ЗУ «Про нотаріат» (в редакції, яка діяла на момент посвідчення спірного договору) Угоди про відчуження та заставу майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується або заставляється, або за наявності державної реєстрації права власності на таке майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. У разі застави майбутнього майна або створення забезпечувального обтяження в майбутньому майні нотаріусу надаються документи, що підтверджують наявність прав на набуття такого майна у власність у майбутньому. При посвідченні угод про відчуження або заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна перевіряється відсутність заборони відчуження або арешту майна.

Згідно з п. 1 глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом № 296/5 від 22.02.2012 (в редакції, яка діяла на момент посвідчення спірного договору) правочини щодо відчуження та застави майна, право власності на яке підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що посвідчують право власності (довірчої власності) на майно, що відчужується або заставляється, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та у передбачених законодавством випадках, документів, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно в осіб, які його відчужують. У разі посвідчення правочинів щодо відчуження та застави нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, документи, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно, не подаються.

Як вбачається з постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19.10.2016 у справі № 6-1873цс16, для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

З позовної заяви вбачається, що позивач вважає, що відповідач ОСОБА_1 уклала з відповідачем ОСОБА_2 фіктивний договір купівлі-продажу частки належної їй нерухомості, оскільки була обізнаною щодо існування у неї заборгованості за Договором кредитної лінії перед Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк». Метою ж укладання зазначеного правочину було унеможливити фактичне виконання рішень суду та стягнення з неї суми заборгованості, бо на момент прийняття судом відповідних рішень майно, на яке можливо було б звернути стягнення, ОСОБА_1 було продане.

Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог, суд встановив наступне.

Як вбачається з копії Договору купівлі-продажу 23/100 частки будівлі цеху столярних виробів (двірне та віконне відділення) від 15.06.2017, посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Єпіфанцевою Н.В. за реєстровим № 871, ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_2 23/100 частки будівлі цеху столярних виробів (двірне та віконне відділення), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

З письмових пояснень на позовну заяву приватного нотаріуса Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Єпіфанцевою Н.В. судом встановлено, що 15.06.2017 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу 23/100 частки будівлі цеху столярних виробів (двірне та віконне відділення) за адресою: АДРЕСА_1 . Згодом, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 30.07.2017 був укладений другий договір купівлі-продажу 23/100 частки будівлі цеху столярних виробів (двірне та віконне відділення) за адресою: АДРЕСА_1 . Обидва договори були посвідчені приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Єпіфанцевою Н.В., яка зазначила, що для вчинення зазначених нотаріальних дій сторонами були надані всі необхідні документи в повному обсязі та згідно з Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Мінюсту України від 22.02.2012 року № 296/5, підтверджували, що частка будівлі цеху столярних виробів належить продавцям на момент продажу. Інформація щодо обтяження на частку будівлі цеху столярних виробів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на момент продажу, а саме 15.06.2017 та 30.08.2017 була відсутня, що підтверджується відповідними довідками від 15.06.2017 та 30.08.2017, відсутність податкових зобов`язань продавців підтверджується витягами з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкову заставу 15.06.2017 та 30.08.2017.

Отже, з наведеного вище судом вбачається, що відповідачем ОСОБА_1 15 червня 2017 року було фактично продано відповідачу ОСОБА_2 23/100 частки будівлі цеху столярних виробів (двірне та віконне відділення) за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний Договір був посвідчений приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Єпіфанцевою Н.В., і нею у відповідності до вимог чинного законодавства було перевірено відсутність заборони відчуження або арешту спірного майна. Також приватним нотаріусом було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно інформацію про реєстрацію права власності на вищезазначену частку за ОСОБА_2 . Тобто, під час укладання та посвідчення даного правочину нотаріусом не було встановлено жодних заборон та перепон щодо відчуження майна, сторони діяли в рамках правового поля і правочин відповідав волевияленню обох сторін.

Щодо твердження позивача, що правочин був укладений відповідачем свідомо та фіктивно в проміжок часу розгляду судами судових справ відносно стягнення з неї заборгованості, про яку вона особисто знала на момент здійснення правочину, та з метою уникнення особистої відповідальності у разі задоволення позовних вимог банку, суд зазначає наступне.

Так, дійсно, заочним рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 23.05.2016 з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача було стягнуто заборгованість за Договором кредитної лінії № 189 від 23 липня 2013 року в сумі 4 814 747,82 грн. 16 березня 2017 року представником відповідача ОСОБА_1 було подано до Білокуракинського районного суду Луганської області заяву про перегляд даного заочного рішення по справі № 409/886/16-ц. І лише 05 грудня 2017 року на майно ОСОБА_1 , а саме на 23/100 частки будівлі цеху столярних виробів (двір де та а відділення), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , ухвалою суду було накладено арешт та заборону вчиняти будь-які дії та будь-яким способом щодо відчуження/відступлення частки ОСОБА_1 в статутних капіталах ТОВ «Ремік ЛТД» (код 20158648), ПП «АДРИАНА» (код 30009306), ТОВ «ДОМЕРО» (код 31784550).

Отже, не погодившись з рішенням Білокуракинського районного суду ОСОБА_1 мала усі законні підстави на перегляд заочного рішення. Як було зазначено відповідачем ОСОБА_1 у своєму відзиві на позов, у зв`язку із станом свого здоров`я та доглядом за своєю матір`ю, яка проживала у м. Луганську, вона постійно була вимушена їздити з одного міста до іншого, через що нею було вирішено продати належне їй на праві власності майно, яке знаходилося у м. Сєвєродонецьку Луганської області

Тобто, судом встановлено, що на момент укладання договору купівлі-продажу між відповідачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме 15 червня 2017 року не існувало жодного законного, яке набрало чинності рішення щодо неможливості відповідачем ОСОБА_1 на власний розсуд розпоряджатися своїм майном, а саме 23/100 частками будівлі цеху столярних виробів (двірне та віконне відділення) за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, як вже було встановлено судом вище, під час здійснення зазначеного правочину приватним нотаріусом не було виявлено жодної заборони на відчуження зазначеного майна та арешту. Арешт на 23/100 частки будівлі цеху столярних виробів було накладено ухвалою Білокуракинського районного суду Луганської області вже після їх продажу відповідачу ОСОБА_2 майже через 6 місяців, а саме 05.12.2017.

Суд погоджується з твердженням позивача ОСОБА_1 , що на момент укладання нею договору купівлі-продажу нерухомості вона мала всі законні підстави для такого відчуження. Крім того, суд відзначає, що наявність у відповідача договірних зобов`язань перед третіми особами не говорить про те, що вона не має права вільно розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, а саме вчиняти будь-які правочини щодо цього майна.

Оцінюючи доводи позивача про те, що на фіктивність правочину вказує і те, що він вчинений з порушенням вимог законодавства, суд вважає за необхідне зазначити про те, що за змістом ст. 234 ЦК України єдиною ознакою фіктивності правочину є те, що правочин вчиняється без наміру створити відповідні правові наслідки. Порушення порядку вчинення правочину, визначеного законодавством, є самостійною підставою для визнання правочину недійсним і не вказує на його фіктивний характер.

У зв`язку з чим суд вважає, що в даному випадку внутрішня воля сторін відповідала зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи правочин, виконали його реально. Про його реальне виконання свідчить те, що ОСОБА_1 відповідно до розписки від 15.06.2017 отримала від ОСОБА_2 гроші за продаж нерухомого майна та передала це майно у власність останньої. Після чого ОСОБА_2 продала вказане майно ОСОБА_3 , який використовує його у своїх комерційних інтересах, передавши в оренду ТОВ ВКФ «Делена» відповідно до договору оренди від 01.06.2019.

Вказані обставини свідчать про фактичне передання майна на виконання правочину, а отже такий правочин не має ознак фіктивного та не може бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, факти, викладені позивачем у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, позивач не довів належними та допустимими доказами, що укладені відповідачами та третьою особою договори є фіктивними, у зв`язку з чим суд вважає, що позовні вимоги Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено і відповідачем не заявлено клопотань про відшкодування будь-яких судових витрат, а отже у цій справі відсутні судові витрати, які підлягають розподілу.

Керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи Приватний нотаріус Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Єпіфанцева Наталія Вікторівна, ОСОБА_3 , про визнання договору купівлі-продажу недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Луганського апеляційного суду через Сєвєродонецький міський суд шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

- позивач: Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк», місцезнаходження: Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Енергетиків, буд. 36, ;

- відповідач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер ОКПП НОМЕР_3 ;

- відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер ОКПП НОМЕР_4 ;

- третя особа: Приватний нотаріус Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Єпіфанцева Наталія Вікторівна, місце роботи: АДРЕСА_4 ;

- третя особа: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер ОКПП НОМЕР_5 .

Повне рішення складено 04.10.2021 року.

Суддя І. С. Посохов