ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

іменем України

06 жовтня 2021 року

м. Харків

справа № 638/8449/20

провадження № 22-ц/818/4263/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_2 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2020 року в складі судді Рибальченко Л.М.,

у с т а н о в и в:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 вона народила сина - ОСОБА_4 , батьком якого є ОСОБА_2 на підставі рішенням Трубчевського районного суду Брянської області від 16 березня 2017 року по справі № 2-99/2017. Зазначає, що син знаходиться на її утриманні, відповідач матеріальної допомоги не надає.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітньої дитини в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення сином - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , повноліття.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дитини сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач працездатний, не хворіє та інших утриманців не має. Батьки мають рівні обов`язки щодо утримання дітей та відповідно до статті 180 СК України зобов`язані утримувати їх до досягнення ними повноліття.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2021 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2020 року залишено без задоволення.

Ухвала суду першої інстанції мотивована відсутністю підстав для скасування заочного рішення суду, передбачених статтею 288 ЦПК України.

19 травня 2021 року ОСОБА_3 - представник ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просила скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 не було повідомлено про час та місце розгляду справи, у зв`язку з чим він був позбавлений можливості надати відзив на позовну заяву. Вважає, що судом першої інстанції порушено територіальну підсудність, оскільки за відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області ОСОБА_2 не зареєстрований за адресою, яка зазначена в позовній заяву. Зазначає, що в заочному рішенні суду першої інстанції відсутні відомості щодо визнання в Україні рішення Трубчевського районного суду Брянської області від 16 березня 2017 року в справі № 2-99/2017, відповідно до якого ОСОБА_2 є батьком малолітнього - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що ставить під сумнів свідоцтво про народження дитини. Крім того, відповідач заперечує факт батьківства.

ОСОБА_1 заочне рішення суду першої інстанції не оскаржила, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_2 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2020 року в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи на підставі пункту 1 частини четвертої статті 274 та частини п`ятої статті 279 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що рішенням Трубчевського районного суду Брянської області від 16 березня 2017 року по справі № 2-99/2017 встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , не є біологічним батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Виключено з графи «батько» актового запису, який проведено відділом ЗАГС Трубчевського району управління ЗАГС Брянської області за № 228 від 31 жовтня 2013 року, про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце народження м. Брянськ запис про батька « ОСОБА_5 ». Встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Внесено в графу «батько» актового запису, який проведено відділом ЗАГС Трубчевського району управління ЗАГС Брянської області за № 228 від 31 жовтня 2013 року, про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відомості про батька « ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ». В графі «по-батькові» дитини, по-батькові « ОСОБА_7 » змінено на по-батькові « ОСОБА_8 » (а. с. 9-10).

Згідно з копії повторного Свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 , виданого 13 травня 2017 року Відділом ЗАГЗ Трубчевського району управління ЗАГС Брянської області, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (частина 3 статті 181 СК України).

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з вимогами частини другої статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», встановлено у 2020 році прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходів) щомісяця, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19 червня 2020 року до досягнення дитиною повноліття, оскільки відповідач є працездатною особою, не хворіє та доказів перебування на його утриманні інших осіб матеріали справи не містять.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 не було повідомлено про час та місце розгляду справи та судом першої інстанції порушено територіальну підсудність, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, виходячи з наступного.

У частинах шостій, дев`ятій та десятій статті 187 ЦПК України передбачено, що у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. Якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу. Якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.

Звертаючись до суду позивачка зазначила останнє відоме їй місце проживання відповідача, а саме: АДРЕСА_1 .

Відповідно до Інформації відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області громадянин від 17 липня 2020 року ОСОБА_2 16 серпня 2018 року знятий з реєстрації за адресою, яка зазначена в позовній заяві, зареєстрованим не значиться (а. с. 21).

Відповідно до оголошень від 28 липня 2020 року та від 15 жовтня 2020 року про виклик особи, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якої невідоме, ОСОБА_2 повідомлявся про судові засідання, призначені на 15 жовтня 2020 року та на 23 листопада 2020 року на офіційному веб-порталі судової влади України (а. с. 24, 28).

За таких обставин суд першої інстанції правильно застосував норми процесуального права. Вирішуючи питання про відкриття провадження у цій справі та подальший виклик відповідача у справі здійснював через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.

Посилання на відсутність відомостей щодо визнання в Україні рішення Трубчевського районного суду Брянської області від 16 березня 2017 року судова колегіє не приймає до уваги, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 471 ЦПК України рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, визнається в Україні, якщо його визнання передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Відповідно до пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 грудня 1999 року «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» згідно з міжнародними договорами України рішення, які не потребують виконання (про визнання прав, оголошення банкрутом, визнання недійсними певних актів, визнання, оспорення чи позбавлення батьківства, розірвання шлюбу, встановлення фактів, що мають юридичне значення, усиновлення, визнання громадянина безвісно відсутнім чи оголошення померлим тощо), які постановлені судом однієї з Договірних Сторін і набрали законної сили, визнаються на територіях інших Договірних Сторін без спеціального провадження за умови, що установою юстиції запитуваної Договірної Сторони раніше в цій справі не було постановлено рішення, яке набрало законної сили, або якщо згідно з даним договором, а в не передбачених ним випадках - згідно із законодавством Договірної Сторони, на території якої рішення має бути визнано, справа не належить до виключної компетенції її установ юстиції.

Якщо згідно з міжнародним договором така справа порушується за клопотанням особи, на захист прав якої спрямовано рішення, провадження розпочинається лише за його наявності. В протилежному випадку слід застосовувати правила статті 10 Указу, суть яких полягає в тому, що компетентний суд вирішує питання про визнання рішення іноземного суду, яке не потребує виконання, лише за наявності заперечення проти нього з боку заінтересованої особи (інші такі рішення вважаються визнаними без судового розгляду чи будь-яких спеціальних процедур). Це заперечення може бути подано й задоволено тільки з підстав, установлених для відмови у визнанні рішення, і не може стосуватися суті останнього. Воно подається у компетентний суд за місцем проживання (перебування) заінтересованої особи і розглядається та вирішується судом у такому ж порядку, що й клопотання про визнання і примусове виконання рішення іноземного суду.

Оскільки, ОСОБА_2 не надав доказів звернення до відповідного суду для вирішення питання про визнання рішення іноземного суду, яке не потребує виконання, як заінтересована особа, яка заперечує проти нього, рішення Трубчевського районного суду Брянської області від 16 березня 2017 року (набрало законної сили 18 квітня 2017 року), яким встановлено, що ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1, вважається визнаним на території України без спеціального провадження.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 06 жовтня 2021 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді І.В.Бурлака

В.Б.Яцина