ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7552/21 Справа № 215/5011/20 Суддя у 1-й інстанції - Квятковський Я. А. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2021 року м.Кривий Ріг

справа № 215/5011/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

сторони:

позивач за первісним позовом: ОСОБА_1

відповідачі за первісним позовом: ОСОБА_2 , Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія»

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 червня 2021 року, яке ухвалено суддею Квятковським Я.А. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 11 червня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 та Приватного акціонерного товариство «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування збитків, заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що 14.12.2017 року о 08:50 годин по мокрому асфальтному покриттю проїзної частини вул. С. Колачевського зі сторони вул. Чарівна в напрямку вул. Конституційна в Тернівському районі м. Кривого Рогу рухався технічно справний автомобіль марки «ВАЗ 2106», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 . В цей же час у зустрічному автомобілю марки «ВАЗ 2106» напрямку, рухався автомобіль марки «Daewoo Lanos TF 69Y ЗНГ» реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 . Знаходячись на регульованому перехресті вул. С. Колачевського та вул. Кемерівська, ОСОБА_2 не переконався що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, розпочавши виконання маневру повороту ліворуч, наближаючись до смуги руху автомобіля марки «Daewoo Lanos TF 69Y ЗНГ», чим порушив вимоги п.п. 1.5, 2.3 б), 10.1, 16.6 ПДР України.

Внаслідок зазначених порушень вимог Правил дорожнього руху України, виконання яких було необхідною та достатньою умовою для запобігання ДТП, водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем макри «ВАЗ 2106», допустив зіткнення із зустрічно рухаючимся автомобілем макри «Daewoo Lanos TF 69Y ЗНГ», який належить позивачу.

02 лютого 2017 року цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 , застрахована у ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія», позивачем було направлено заяву від 25 вересня 2019 року за вх. № 381 щодо здійснення страхового відшкодування та адвокатський запит від 25 жовтня 2019 року за вх. № 13681/18 щодо надання інформації по вищезазначеному ДТП. Проте ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» відмовило у здійсненні страхового відшкодування.

Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 284/19 від 15.01.2020 року сума матеріальної шкоди, спричинена власнику автомобіля марки «Daewoo Lanos TF 69Y ЗНГ» реєстраційний номер НОМЕР_2 , складає 78 094,12 грн.

На підставі наведеного вище позивач просив суд стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на свою користь суму матеріального збитку у розмірі 78 094 ,12 грн. та стягнути з ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 10 000 грн., завдану внаслідок ДТП, втрати автомобіля і завдання душевних переживаь, а також судові витрати у розмірі 17 704, 52 грн.

17 листопада 2020 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, в обґрунтування якої ОСОБА_2 зазначив, що дійсно, 14.12.2017 року о 08:50 годин по вул. Чарівна в напрямку вул. Конституційна в Тернівському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області сталася ДТП за участі автомобілів марки «ВАЗ 2106», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 та автомобіля марки «Daewoo Lanos TF 69Y ЗНГ» реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 .

При цьому, в ході кримінального провадження, порушеного відносно ОСОБА_2 за ч.1 ст.286 КК України, було проведено судово-автотехнічну експертизу № 7/10.1/193 від 25 травня 2018 року висновками якої встановлено, що водій ОСОБА_4 мав технічну можливість попередити зіткнення з автомобілем марки «ВАЗ-2106», своєчасно виконавши вимоги п. 12.3 ПДР України.

З вищевикладеного слід дійти висновку, що в діях водія ОСОБА_4 по керуванню автомобілем «Daewoo Lanos» вбачається невідповідність вимогам п. 12.3 ПДР України, що з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з ДТП».

На підставі викладеного ОСОБА_2 вказує про наявність вини у ДТП також і позивача ОСОБА_5

ОСОБА_2 вважає, що внаслідок протиправних дій водія ОСОБА_5 , які виразились у порушенні вимог п. 12.3 ПДР України, був пошкоджений належний йому автомобіль марки «ВАЗ-2106», а позивач за зустрічним позовом був притягнутий до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України, чим йому була завдана моральна шкода, яку він оцінює у розмірі 10 000 грн. та просить стягнути з ОСОБА_5 на свою користь.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 червня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 6000 грн. та понесені судові витрати у сумі 2104 грн., в всього 8104 грн.

В іншій частині в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 1000 грн.

В іншій частині в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 посилаючись на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_1 пропустив річний строк звернення до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», оскільки в позовній заяві позивачем було зазначено поважність причин пропуску на звернення до страховика. Апелянт зауважує на тому, що в період з 14.12.2017 року проводилось досудове розслідування та судовий розгляд з метою встановлення винної особи у ДТП, тому він не звертався до страхової компанії, а звернувся до страховика після постановлення обвинувального вироку відносно ОСОБА_2 .

Крім того апелянт звертає увагу на те, що недотримання визначеного ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку звернення із заявою про виплату страхового відшкодування не є безумовною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог до страхової компанії, та посилається на відповідний висновок, викладений в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15, провадження 14-406цс19 та Постанові Верховного Суду від 09.04.2020 року в справі № 537/5586/17, провадження № 61-39460св18.

Також апелянт вважає помилковим висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 та стягнення з ОСОБА_1 на його користь моральної шкоди, оскільки незважаючи на наявність преюдиційного судового рішення, яке набрало законної сили та встановлює відсутність в діях ОСОБА_1 вини у ДТП, суд надав перевагу висновку експерта, яким встановлено часткову вину ОСОБА_1 у ДТП.

Крім того, в рішенні суду не обґрунтований стягнутий розмір судових витрат по справі, не обґрунтовано підстави відмови в стягненні витрат на правничу допомогу, витрат на відправку поштової кореспонденції та витрат на проведення експертизи, які, на думку апелянта, підтвердженні належними та допустимими доказами.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, позивач за первісним позовом ОСОБА_1 є власником автомобіля марки «Daewoo Lanos TF 69Y ЗНГ» реєстраційний номер НОМЕР_2 (а.с.32).

14.12.2017 року о 08:50 годин по вул. Чарівна в напрямку вул. Конституційна в Тернівському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області сталася ДТП за участі автомобілів марки «ВАЗ 2106», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 та автомобіля марки «Daewoo Lanos TF 69Y ЗНГ» реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 .

Вироком Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 14 січня 2019 року ОСОБА_2 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 3400 грн. без позбавленням права керування транспортними засобами (а.с.8-9).

Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 284/19 від 15.01.2020 року, сума матеріальної шкоди, спричинена власнику автомобіля марки «Daewoo Lanos TF 69Y ЗНГ» реєстраційний номер НОМЕР_2 , складає 78 094,12 грн. (а.с.13-32).

На момент ДТП автомобіль марки «ВАЗ 2106», реєстраційний номер НОМЕР_1 , був застрахований в ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/1470536.

25.09.2019 року позивачем за первісним позовом направлено до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» повідомлення про ДТП, яке сталось 14.12.2007 року, та заяву про страхове відшкодування у зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди, (а.с.10,143).

Згідно відповідей ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» від 06.11.2019 року ОСОБА_1 було відмовлено у виплаті страхового відшкодування у звязку з тим, що відповідно до п.п. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ОСОБА_1 не було подано заяви про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. (а.с.11,12).

Звертаючись до суду з позовом про стягнення з відповідача ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» матеріальної шкоди в розмірі 78 094,12 грн., яка завдана ОСОБА_1 пошкодженням належного йому автомобіля марки «Daewoo Lanos TF 69Y ЗНГ», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_1 посилався на те, що в період з 14.12.2017 року проводилось досудове розслідування та судовий розгляд з метою встановлення винної особи у ДТП, тому він не звертався до страхової компанії, а звернувся до страховика після постановлення обвинувального вироку відносно ОСОБА_2 , тому вважає, що ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» безідстанво відмовила йому у виплаті страхового відшкодування.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування матеріального збитку в розмірі 78 094,12 грн., суд першої інстанції виходив з того, що позивач за первісним позовом ОСОБА_1 звернувся до страхової компанія лише у 2019 році, тобто з пропуском річного строку, встановленого п.п. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 року та Цивільним кодексом України.

Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до статті 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до пунктів 37.1.1, 37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров`я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону; неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому, зазначений строк є присічним і поновленню не підлягає.

Можна зробити висновок, що підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування передбачені у ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», їх перелік є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.

Тому, саме річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування.

При цьому не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_1 пропустив річний строк звернення до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», оскільки в позовній заяві позивачем було зазначено поважність причин пропуску на звернення до страховика. Апелянт зауважує на тому, що в період з 14.12.2017 року проводилось досудове розслідування та судовий розгляд з метою встановлення винної особи у ДТП, тому він не звертався до страхової компанії, а звернувся до страховика після постановлення обвинувального вироку відносно ОСОБА_2 , оскільки відповідно до пунктів 37.1.1, 37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року і саме річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування.

Тобто, у будь-якому разі строк звернення обмежується щодо стягнення майнової шкоди річним строком.

Аналогічний висновок міститься у правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, вкладеному в Постанові від 03 жовтня 2018 року в справі № 753/5293/16-ц, відповідно до якого строк, зазначений у підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є присічним і поновленню не підлягає.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм права викладено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15, провадження № 14-406цс19, та Верховним Судом в Постанові від 21 березня 2019 року у справі № 758/16132/16-ц, провадження № 61-30263св18, Постанові від 01 липня 2019 року у справі № 513/1275/14-ц, провадження № 61-22420св18 та Постанові від 05 лютого 2020 року у справі № 748/1893/18 провадження № 61-11557св19, підстав відступати від яких колегія суддів не вбачає.

При цьому колегією суддів не приймаються до уваги посилання апелянта на те, що відповідно висновків, викладених в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15, провадження 14-406цс19, недотримання визначеного ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку звернення із заявою про виплату страхового відшкодування не є безумовною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог до страхової компанії, оскільки в даному випадку у вказаному висновку Великої Палати Верховного Суду йдеться про те, що попереднє звернення потерпілого у випадках, передбачених законом, до страхової копмпанії із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному статтею 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», загалом не є обов`язковим та не виключає право особи звернутися безпосередньо до суду із позовом про стягнення відповідного страхового відшкодування.

Тобто висновки, викладені в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15, стосуються ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тобто інших правовідносин, тоді як, відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права.

При цьому слід зауважити, що Велика Палата Верховного Суду в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15, на яку посилається апелянт, не відступила від висновків, викладених в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 753/5293/16-ц стосовно того, що строк, зазначений у підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є присічним і поновленню не підлягає.

На підставі наведеного вище колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що позивач за первісним позовом ОСОБА_1 звернувся до страхової компанія лише у 2019 році, тобто з пропуском річного строку, встановленого п.п. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тому відсутні правові підстави для стягнення з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди в розмірі 78 094,12 грн., завданої ДТП.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_2 моральної шкоди, позивач ОСОБА_1 посилався на те, що внаслідок ДТП, яке сталося з вини ОСОБА_2 , був пошкоджений належний йому автомобіль марки «Daewoo Lanos TF 69Y ЗНГ» реєстраційний номер НОМЕР_2 , тому у ОСОБА_1 змінився звичний уклад життя, він зазнав вимушених змін і був позбавлений можливості користуватися своїм майном, доклав зусилля для відновлення попереднього стану, зазнав негативних емоцій та стресу, які знаходяться в причинному зв`язку з подією ДТП та протиправними діями відповідача ОСОБА_2 .

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 моральної шкоди завданої ДТП, суд першої інстанції вихоив з наявності правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 6000 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Частиною 2 ст.23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з пошкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших, негативних наслідків.

Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

Визначаючи розмір заподіяної позивачу моральної шкоди, суд першої інстанції врахував те, що ДТП, внаслідок якого майно позивача за первісним пзовом - автомобіль марки «Daewoo Lanos TF 69Y ЗНГ» реєстраційний номер НОМЕР_2 був пошкоджений, ДТП сталось з вини, зокрема відповідача ОСОБА_2 , врахував характер моральних і майнових втрат ОСОБА_1 та їх тривалість, врахував, що позивач за первісним позовом втратив засіб пересування і зазнав матеріальних збитків, у зв`язку з чим змінився звичний уклад його життя, він зазнав вимушених змін і був позбавлений можливості користуватися своїм майном, доклав зусилля для відновлення попереднього стану, зазнав негативних емоцій та стресу, які знаходяться в причинному зв`язку з подією ДТП та протиправними діями відповідача.

На підставі наведеного вище колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди та з визначеним судом першої інстанції розміром морального відшкодування, що підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 , який стягнутий судом першої інстанції на підставі ст.ст.23, 1167 ЦК України з урахуванням роз`яснень, викладених в Постанові Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та характеру моральних страждань позивача, яка зазнала психічних страждань у вигляді занепокоєння, страху, відчаю та зазнала істотних вимушених змін у житті внаслідок пошкодження належного їй транспортного засобу.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 моральної шкоди позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 посилався на те, що в ході кримінального провадження, порушеного відносно ОСОБА_2 за ч.1 ст.286 КК України, було проведено судово-автотехнічну експертизу № 7/10.1/193 від 25 травня 2018 року, висновками якої встановлено, що водій ОСОБА_4 мав технічну можливість попередити зіткнення з автомобілем марки «ВАЗ-2106», своєчасно виконавши вимоги п. 12.3 ПДР України, що свідчить про наявність вини у ДТП також і позивача за первісним позовом ОСОБА_5 , тому ОСОБА_2 вважає, що внаслідок протиправних дій водія ОСОБА_5 , які виразились у порушенні вимог п. 12.3 ПДР України, був пошкоджений належний йому автомобіль марки «ВАЗ-2106», чим йому була завдана моральна шкода, яку він оцінює у розмірі 10 000 грн. та просив стягнути з ОСОБА_5 на свою користь.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 моральної шкоди, завданої ДТП, суд першої інстанції вихоив з наявності правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральної шкоди в розмірі 1000 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, вироком Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 14 січня 2019 року ОСОБА_2 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 3400 грн. без позбавленням права керування транспортними засобами (а.с.8-9).

При цьому, відповідно до вказаного вироку, ОСОБА_2 порушив вимоги п.п. 1.5, 2.3 б), 10.1, 16.6 ПДР України, відповідно до яких:

1.5. - Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;

2.3. - Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

10.1 - Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам рух;

16.6 - Повертаючи ліворуч або розвертаючись при зеленому сигналі основного світлофора, водій нерейкового транспортного засобу зобов`язаний дати дорогу трамваю попутного напрямку, а також транспортним засобам, що рухаються в зустрічному напрямку прямо або повертають праворуч.

При цьому, в ході кримінального провадження, порушеного відносно ОСОБА_2 за ч.1 ст.286 КК України, було проведено судово-автотехнічну експертизу № 7/10.1/193 від 25 травня 2018 року висновками якої встановлено, що водій ОСОБА_4 мав технічну можливість попередити зіткнення з автомобілем марки «ВАЗ-2106», своєчасно виконавши вимоги п. 12.3 ПДР України (а.с.75-81).

Так, ОСОБА_4 порушив вимоги п 12.3 ПДР України ПДР України, відповідно до яких: у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

Таким чином, матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 під час керування автомобілем марки «Daewoo Lanos TF 69Y ЗНГ», реєстраційний номер НОМЕР_2 також не дотримався вимог п. 12.3 ПДР України, внаслідок чого сталось ДТП та завдано шкоду автомобілю ОСОБА_2 , що підтверджується висновком судово-автотехнічної експертизи №7/10.1/193 від 25 травня 2018 року, який, на думку колегії суддів, є належним і допустим доказом по справі. Дані обставини не спростовано ОСОБА_1 належними і допустимими доказами.

Визначаючи розмір заподіяної позивачу за зустрічним позовом моральної шкоди, суд першої інстанції врахував те, що ДТП, внаслідок якого майно позивача за зустрічним позовом - автомобіль марки «ВАЗ-2106» був пошкоджений, сталось з вини, зокрема відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 , врахував характер моральних і майнових втрат ОСОБА_2 та їх тривалість, врахував, що позивач за зустрічним позовом пережив сильний стрес після того, як сталося вищезгадана дорожньо-транспортна подію, він залишився без автомобіля, що негативно впливало на його працездатність, були порушені його нормальні життєві зв`язки, для відновлення яких йому знадобилися додаткові зусилля та час.

На підставі наведеного вище колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральної шкоди та з визначеним судом першої інстанції розміром морального відшкодування, який стягнутий судом першої інстанції на підставі ст.ст.23, 1167 ЦК України з урахуванням роз`яснень, викладених в Постанові Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та характеру моральних страждань позивача, яка зазнала психічних страждань у вигляді занепокоєння, страху, відчаю та зазнала істотних вимушених змін у житті внаслідок пошкодження належного їй транспортного засобу та з урахуванням наявності причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями ОСОБА_1 , які полягають у порушенні останнім правил дорожнього руху та ДТП, а також з урахуванням ступеню вини сторін по справі.

Під час розгляду справи, ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_6 не доведено відсутність в його діях причинно наслідкового зв`язку виникнення ДТП 14 грудня 2017 року, під час якого завдано шкоду автомобілю як ОСОБА_2 так і автомобіля ОСОБА_5 .

На підставі наведеного вище колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про помилковість висновку суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 та стягнення з ОСОБА_1 на його користь моральної шкоди, оскільки незважаючи на наявність преюдиційного судового рішення, яке набрало законної сили та встановлює відсутність в діях ОСОБА_1 вини у ДТП, суд надав перевагу висновку експерта, яким встановлено часткову вину ОСОБА_1 у ДТП, оскільки суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями ОСОБА_1 , а саме порушенням правил дорожнього руху, та ДТП, що підтверджується висновком судово-автотехнічної експертизи №7/10.1/193 від 25 травня 2018 року.

Також колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про те, що в рішенні суду не обґрунтований стягнутий розмір судових витрат по справі, не обґрунтовано підстави відмови в стягненні витрат на правничу допомогу, витрат на відправку поштової кореспонденції та витрат на проведення експертизи, які, на думку апелянта, підтвердженні належними та допустимими доказами, оскільки в даному випадку судом першої інстанції, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі пропорційно задоволених позовних вимог.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 04 жовтня 2021 року.

Головуючий:

Судді: