ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 жовтня 2021 року

м. Харків

справа № 645/6167/20

провадження № 22-ц/818/4380/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Проневича Д.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Харківська міська рада,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору державний нотаріус Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори Каліберда Тетяна Миколаївна

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: державний нотаріус Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори Каліберда Тетяна Миколаївна про продовження строку для прийняття спадщини, встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю на час відкриття спадщини за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2021 року, постановлене під головуванням судді Федорової О.В. в залі суду в місті Харкові (повний текст судового рішення складено 29 квітня 2021 року), -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Харківської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: державний нотаріус Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори Каліберда Тетяна Миколаївна, в якому просила про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю на час відкриття спадщини.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; позивачка зазначає, що строк для прийняття спадщини після смерті її батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , пропущений нею лише на 23 дні та з поважних причин, а саме: у зв`язку з розповсюдженням короновірусної хвороби та тривалою самоізоляцією відповідно до карантинних заходів. ОСОБА_1 вважає, що ненадання нею доказів на підтвердження хвороби та самоізоляції, не є підставою для відмови у позові, оскільки суд, в такому випадку, застосовує значний формалізм. Крім того доведений є факт проживання її разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Харківська міська рада надала відзив на апеляційну скаргу, просила залишити без задоволення апеляційну скаргу позивачки, а рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2021 року залишити без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано суду доказів на підтвердження її хвороби в зазначений період часу, а також доказів надання сімейним лікарем-терапевтом вказівки щодо необхідності її обов`язкової самоізоляції та на який період часу. Крім того матеріали справи не містять належних доказів для підтвердження факту постійного проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем однією сім`єю на час відкриття спадщини. Натомість встановлено, що ОСОБА_1 фактично проживала за адресою: АДРЕСА_1 , та її батьки, в тому числі спадкодавець ОСОБА_2 , фактично мешкали за адресою: АДРЕСА_2 , періодично приїжджали до позивачки в домоволодіння.

Проте такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є донькою ОСОБА_2 (а.с. 8).

Відповідно до відмітки в паспорті громадянина України щодо місця реєстрації позивачки та Інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 11.11.2020 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 11, 36).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер (а.с. 5).

Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина, на належне йому майно.

Відповідно до заповіту від 18 травня 2018 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Харківської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 1-175, ОСОБА_2 заповідав всю належну йому частину житлового будинку АДРЕСА_1 , дочці ОСОБА_1 (а.с. 7).

Постановою державного нотаріуса Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори Каліберди Т.М. від 31 серпня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом в зв`язку з пропущенням строку для прийняття спадщини (а.с. 21).

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилалася на те, що після смерті її батька вона є спадкоємцем за заповітом. Проте, встановлений законодавством шестимісячний строк для прийняття спадщини вона пропустила з поважних причин, оскільки перебувала на тривалій самоізоляції відповідно до вказівок сімейного лікаря-терапевта поліклініки № 3 міста Харкова ОСОБА_4 , у зв`язку із слабкістю після перенесеної хвороби (у березні-квітні), також у зв`язку з ризиком повторного зараження у чергах до нотаріуса, не було зареєстроване звернення до нотаріуса про прийняття спадщини, хоча вона приходила до нотаріуса неодноразово, у зв`язку з цим не мала можливості оформити вчасно спадщину. Крім того, позивач вважала, що будучи єдиним спадкоємцем після смерті батька за заповітом, та з урахуванням того, що вона фактично проживала на час смерті спадкодавця за адресою його реєстрації, вона зможе у будь-який час звернутись із заявою в нотаріальну контору для прийняття спадщини. Проте 31.08.2020 року отримала постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину. ОСОБА_1 вважає, що наявні підстави для визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини. Також позивачка вважає, що наявні підстави для встановлення факту її постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки з червня 2014 року вона постійно проживає за вказаною адресою, хоча зареєстрована за іншою адресою.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, а часом відкриття спадщини є день смерті особи.

Відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Отже, для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Згідно з ч.1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина 5 статті 1268 ЦК України).

Частиною 1 статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина 3 статті 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_3 є спадкоємцем за заповітом після смерті її батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5,7).

Постановою державного нотаріуса Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори Каліберди Т.М. від 31 серпня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом в зв`язку з пропущенням строку для прийняття спадщини (а.с. 21).

На час відкриття спадщини ОСОБА_2 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з тим відповідно до відмітки в паспорті громадянина України щодо місця реєстрації позивачки та Інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 11.11.2020 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 11, 36).

Обгрунтовуючи позовні вимоги про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю на час відкриття спадщини, ОСОБА_1 посилалася на те, що з червня 2014 року вона постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 , де був зареєстрований на час відкриття спадщини спадкодавець.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У судовому засіданні суду першої інстанції були допитані свідки, які повідомили про те, що більше 7 років ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Проте батько позивачки, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , з ОСОБА_1 проживав окремо, періодично разом з матір`ю позивачки вони приїжджали до неї. На момент смерті батько позивачки проживав окремо від неї в квартирі за іншою адресою.

Належних доказів того, що ОСОБА_1 постійно проживала зі спадкодавцем однією сім`єю на час відкриття спадщини, - позивачкою суду не надано.

Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для встановлення факту постійного проживання позивачки зі спадкодавцем однією сім`єю на час відкриття спадщини через недоведеність таких вимог, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Разом з тим колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (частина перша статті 1272 ЦК України).

Частиною третьою статті 1272 ЦК України передбачено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Аналіз вищезазначеної норми закону свідчить про те, що поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Отже, правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо:

1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви;

2) ці обставини визнані судом поважними.

Вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Обгрунтовуючи причини пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини після смерті батька, ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 посилалася на те, що такі причини є поважними, оскільки у зв`язку з поширенням на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, вона перебувала на тривалій самоізоляції відповідно до вказівок сімейного лікаря-терапевта поліклініки № 3 міста Харкова ОСОБА_4 . Крім того у березні-квітні 2021 року перенесла вказану хворобу; тривалий час відчувала слабкість. У подальшому, у зв`язку з ризиком повторного зараження у чергах до нотаріуса, не було зареєстроване її звернення до нотаріуса про прийняття спадщини, хоча вона приходила до нотаріуса неодноразово, тому не мала можливості оформити вчасно спадщину. Крім того, позивачка вважала, що будучи єдиним спадкоємцем після смерті батька за заповітом, та з урахуванням того, що вона фактично проживала на час смерті спадкодавця за адресою його реєстрації, вона зможе у будь-який час звернутись із заявою в нотаріальну контору для прийняття спадщини. Проте 31.08.2020 року отримала постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину. ОСОБА_1 вважає, що наявні підстави для визначення їй додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини.

Постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року до 31 серпня 2020 року в Україні було запроваджено карантин.

Внаслідок карантинних обмежень, обмежувалось пересування громадян та вводилось ряд інших обмежень.

Листом Міністерства юстиції України від 17 березня 2020 року № 1534/19.5/32-20 «Щодо організації роботи державних нотаріальних контор та приватних нотаріусів на час дії карантину» було рекомендовано державним та приватним нотаріусам обмежити прийом громадян та вчиняти лише невідкладні нотаріальні дії.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Позивачкою надано до суду копію листа КНП «Міська поліклініка № 3» ХМР від 21.04.2021 року № 414/0/627-21, відповідно до якого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться на обліку в КНП «Міська поліклініка № 3». Зверталася до поліклініки 30.05.2018 року, укладена декларація на надання первинної медичної допомоги з сімейним лікарем ОСОБА_4 .

Допитана у судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_5 , яка є сусідкою позивачки, повідомила суду, що станом на серпень 2020 року позивачка хворіла, у зв`язку з чим вона іноді їй приносила їжу.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17.01.1970 та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11.10.2001).

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.

Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Дана позиція узгоджується з постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.10.2018 м. Київ, справа № 681/203/17-ц провадження № 61-26164св18.

Прецедентна практика ЄСПЛ містить принцип «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах: «Беєлер проти Італії», «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», «Москаль проти Польщі»). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, що зачіпають майнові інтереси.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює захист власності і встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (п. 24 рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справі «Ейрі»; п. 32 рішення ЄСПЛ від 30.05.2013 у справі «Наталія Михайленко проти України»). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (п. 32 рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства»). «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справі «Копецький проти Словаччини»).

Отже, враховуючи принцип автономного тлумачення понять, застосовний у практиці Європейського суду з прав людини, отримане (хоча і не оформлене належним чином) спадкове майно охоплюється поняттям «майно» в розумінні ст. 1 Першого протоколу.

Колегія суддів враховує, що наслідки пропущення позивачем строку для прийняття спадщини будуть непропорційними, оскільки ОСОБА_1 втратить право на спадкування майна за заповітом, яке залишилося після смерті батька. Вказані обставини будуть для неї занадто надмірним тягарем, при цьому буде порушено баланс між інтересами держави та фізичної особи.

Необхідність дотримання карантинних обмежень і запобігання зараженню й поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) створили позивачу перешкоди у тому, щоб своєчасно подати до державного нотаріуса заяву про прийняття спадщини після смерті батька.

Таким чином, колегія суддів вважає поважними причинами пропуск позивачкою шестимісячного строку для прийняття спадщини. Також враховано, що пропуск є незначним 23 дні.

Колегія суддів вважає, що обставини, на які посилається позивачка, слід визнати поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини, оскільки ці обставини пов`язані з об`єктивними, істотними труднощами. Тому наявні правові підстави для визначення додаткового строку (два місяці) для подання заяви про прийняття спадщини.

Доводи апеляційної скарги в частині наявності підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2021 року в частині позовних вимог про визначення додаткового строку для прийняття спадщини слід скасувати; позовні вимоги у зазначеній частині підлягають задоволенню. Наявні підстави для визначення ОСОБА_1 додаткового строку для подання заяви для прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті її батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тривалістю два місяці з дня набрання рішенням суду законної сили. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2021 року в частині позовних вимог про визначення додаткового строку для прийняття спадщини скасувати. Позовні вимоги у зазначеній частині задовольнити.

Визначити ОСОБА_1 додатковий строк для подання заяви для прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті її батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тривалістю два місяці з дня набрання рішенням суду законної сили.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення виготовлено 06.10.2021 року.