ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«05» жовтня 2021 року

м. Харків

справа № 615/426/21

провадження № 22ц/818/4993/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А. В., Яцини В. Б.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк», Товариство з обмеженою відповідальністю «АНСУ»

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Валківського районного суду Харківської області від 18 червня 2021 року в складі судді Токмакової А.П.

в с т а н о в и в:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» про захист прав споживача, в якому просив визнати пункт додаткової угоди № 2 від 18 липня 2013 року до договору відступлення права вимоги № 1034/44 від 16 липня 2013 року, яким відступлено право вимоги банком Публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» заборгованості за кредитним договором з нього у доларах США в розмірі 8740,88 доларів США на дату укладення договору та додаткової угоди недійсним у зв`язку з відсутністю у Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» ліцензії на здійснення валютних операцій, виданої Національним банком України; визнати пункт додаткової угоди № 2 від 18 липня 2013 року до договору відступлення права вимоги № 1034/44 від 16 липня 2013 року, яким відступлено право вимоги банком Публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ», заборгованості за кредитним договором з нього таким, яким передано право вимоги заборгованості в розмірі 69 865,85 грн на дату укладення договору та додаткової угоди фактично переданою вимогою.

Ухвалою Валківського районного суду Харківської області від 18 червня 2021 року справу передано на розгляд до Печерського районного суду м. Києва.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу скасувати, а справу направити для продовження розгляду до Валківського районного суду Харківської області.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при постановленні ухвали порушив норми процесуального права, не врахував того, що ним подано позовну заяву за місцем його проживання та виконання договору за рішенням суду стягнення з нього грошових коштів на погашення заборгованості.

23 липня 2021 року до суду апеляційної інстанції від Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вважав ухвалу суду законною, а апеляційну скаргу - необґрунтованою. При цьому зазначив, що оскільки позовна заява не стосується правовідносин, які виникли за кредитним договором № 6316663 від 25 квітня 2008 року, а стосується виключно правовідносин, які виникли за договором відступлення прав вимоги № 1034/44 від 16 липня 2013 року, на ці правовідносини не поширюються положення Закону України «Про захист прав споживачів», а тому при визначенні підсудності справи не можуть бути застосовані положення частини 5 статті 28 ЦПК України.

27 липня 2021 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», в якій він виклав доводи, які є аналогічними доводам апеляційної скарги.

03 вересня 2021 року до суду апеляційної інстанції від Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вважав ухвалу суду законною, а апеляційну скаргу - необґрунтованою. При цьому зазначив, що оскаржуваний правочин не передбачає ані надання послуг, ані продаж товарів позивачу, а також жодним чином не змінює права та обов`язки сторін за кредитним договором № 6316663 від 25 квітня 2008 року, тому при визначенні підсудності справи не можуть бути застосовані положення частини 5 статті 28 ЦПК України. Вказав, що позивач вводить суд в оману, оскільки обставина, на яку посилався позивач як на підставу для задоволення позову всебічно досліджено Верховним Судом. Вважав, що позивачем при зверненні до суду з цим позовом пропущений строк позовної давності.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно частини 2 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити, ухвалу суду скасувати.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що дана позовна заява підсудна Печерському районному суду міста Києва.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що у квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» про захист прав споживача, в якому просив визнати пункт додаткової угоди № 2 від 18 липня 2013 року до договору відступлення права вимоги № 1034/44 від 16 липня 2013 року, яким відступлено право вимоги банком Публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» заборгованості за кредитним договором з нього у доларах США в розмірі 8740,88 доларів США на дату укладення договору та додаткової угоди недійсним у зв`язку з відсутністю у Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» ліцензії на здійснення валютних операцій, виданої Національним банком України; визнати пункт додаткової угоди № 2 від 18 липня 2013 року до договору відступлення права вимоги № 1034/44 від 16 липня 2013 року, яким відступлено право вимоги банком Публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ», заборгованості за кредитним договором з нього таким, яким передано право вимоги заборгованості в розмірі 69 865,85 грн на дату укладення договору та додаткової угоди фактично переданою вимогою.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 зазначив, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2011 року у справі № 2-2686/11 за його позовом до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» про визнання кредитного договору та додаткової угоди до нього недійсним та зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до нього про стягнення заборгованості, розірвано кредитний договір від 25 квітня 2008 року та додаткову угоду від 25 червня 2010 року; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованість у сумі 6978,53 доларів США та 1194,57 грн.

Зазначив, що в подальшому йому стало відомо, що між відповідачами укладено договір відступлення права вимоги № 1034/44 від 16 липня 2013 року, за яким відступлено і право вимоги банку Товариству з обмеженою відповідальністю «АНСУ» до нього за витягом з додаткової угоди до вказаного договору відступлення права вимоги, а саме суму основного боргу 6259,73 доларів США, суму прострочених відсотків 24 812,15 доларів США, а всього - 8740,88 доларів США, що склало в еквіваленті 69 865,85 грн.

Вважав, що Товариству з обмеженою відповідальністю «АНСУ» не видавались генеральна та/або індивідуальна ліцензія Національного банку України на право здійснення операцій з іноземною валютою, отже товариство не могло набути право вимоги за валютним кредитним договором.

Вказав, що невиконання товариство своїх зобов`язань за договором відступлення права вимоги в частині стягнення присудженої суми судом в гривнях в розмірі, вказаному у витягу з додаткової угоди № 2 від 18 липня 2013 року спричинило штучне накопичення заборгованості у нього перед товариством та завдало шкоди його законним інтересам.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа належить до виключної підсудності іншого суду.

Частиною п`ятої статті 28 ЦПК України передбачено, що позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилався на порушення відповідачами його прав як споживача, що виразилося в укладені договору відступлення права вимоги.

Статтями 512, 514 Цивільного Кодексу України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається з Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини 8 статті18, частини 3 статті 22 Закону у взаємозв`язку з положеннями частини 4 статті 42 Конституції України(справа про захист прав споживачів кредитних послуг), дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 дійшов висновку, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 на час пред`явлення позову була адреса: АДРЕСА_1 , що територіально відноситься до Валківського районного суду Харківської області.

Оскільки спірні правовідносини виникли за договором споживчого кредиту, який відступлено, однак, статус від цього договору не змінився, в якому ОСОБА_1 залишився боржником, який він оскаржує та просить захистити його права як споживача, позивач мав право на пред`явлення позову за зареєстрованим місцем проживання чи перебування (частина 5 статті 28 ЦПК України).

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 591/1350/19 (провадження № 61-11570св19).

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції на зазначене не звернув уваги та дійшов помилкового висновку про передачу справи до Печерського районного суду м. Києва.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що одним із завдань цивільного процесуального судочинства є своєчасність вирішення справ, оскільки від цього залежить ефективність захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод справи про цивільні права та обов`язки осіб, а також справи про кримінальне обвинувачення мають бути розглянуті у суді впродовж розумного строку. Ця вимога спрямована на своєчасний захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту.

Отже, наслідки процесуальних зволікань, які можуть виникнути під час розгляду справи, незалежно від обставин їх виправданості, не повинні лягати тягарем на учасників справи або бути такими, що по інакшому вирішують питання, якщо згідно із законом воно мало б бути вирішено відповідним чином та у визначений для цього строк.

Відтак, оскільки станом на час пред`явлення позовної заяви до суду першої інстанції підсудність позову визначено вірно, позов пред`явлено у відповідності до частини 5 статті 28 ЦПК України, ухвалу суду першої інстанції не можна визнати законною і обґрунтованою.

Відповідно до статті 379 ЦПК України порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Оскільки розглядається лише процесуальне питання, а не вирішується спір по суті, питання щодо стягнення судового збору за подачу апеляційної скарги на цій стадії не вирішується.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 6 ч. 1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, п.4 ч.1 ст.379, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Валківського районного суду Харківської області від 18 червня 2021 року скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А. В. Котелевець

В. Б. Яцина

Повний текст постанови складено 05 жовтня 2021 року.