КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №759/14132/20 Головуючий у 1 інстанції: Журибеда О.М.

Провадження №22-ц/824/11543/2021 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.

21 вересня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Гаращенка Д.Р.

суддів Сержанюка А.С., Сушко Л.П.,

за участю секретаря Стеблиненко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 квітня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на майно (частку у праві власності на квартиру) та витребування його із незаконного володіння,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на майно (частку у праві власності на квартиру) та витребування його із незаконного володіння, в якому просив визнати за ним право власності на 1/3 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та оформлена на праві власності на ОСОБА_3 ; повернути у власність ОСОБА_1 частку права власності в розмірі 1/3 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що перебуває у незаконному спільному володінні ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

В обґрунтування позову зазначив, що21 грудня 2006 року ОСОБА_4 безоплатно передала у власність на той час неповнолітнього ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору дарування.

Договір дарування від імені малолітнього ОСОБА_1 було укладено в особі його представника матері ОСОБА_2

20 серпня 2010 року ОСОБА_2 , діючи як представник малолітнього ОСОБА_1 , на підставі розпорядження №838 від 17 серпня 2010 року Святошинської районної у м.Києві державної адміністрації та за згодою батька дитини ОСОБА_3 уклала Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 .

Відповідно до п. 2.1 Договору купівлі-продажу від 20 серпня 2010 року продаж квартири здійснено за домовленістю сторін за 434 500 грн.

25 серпня 2010 року між ЗАО «Будівельне управління №7» та ОСОБА_2 яка діяла в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено Договір купівлі-продажу трикімнатної квартири АДРЕСА_3 .

Згідно умов Договору у власність позивача ОСОБА_1 передано 2/3 частину спірної квартири, а у власність ОСОБА_3 1/3 частину спірної квартири.

Відповідно до п. 2.1 Договору купівлі-продажу квартири від 25 серпня 2010 року купівлю-продаж квартири було вчинено за домовленістю сторін за 393 725 грн 41 коп.

Залишок грошових коштів від продажу однокімнатної квартири розмірі 40 775 грн були використані батьками позивача на ремонт та поліпшення в квартирі АДРЕСА_3 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26 січня 2017 року за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було визнано право власності на 1/2 ідеальну частину 1/3 частини квартири АДРЕСА_3 за кожним.

Позивач вважає, що кватира АДРЕСА_3 була придбана за рахунок його власних коштів, а тому він має бути одноосібним власником придбаної квартири, адже внаслідок малолітства на час укладення вищевказаних договорів він не мав фізичної та юридичної можливості вплинути на визначення часток права власності у придбаному за його власні кошти майні.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21 квітня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на майно (частку у праві власності на квартиру) та витребування його із незаконного володіння відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначив, що рішення суду першої інстанції не має достатньої аргументації щодо ознак доброчесності у діях відповідачів під час визначення часток у праві власності на квартиру.

Вказував, що суд першої інстанції не з`ясував підстави набуття відповідачами квартири, не визначив наявності відплатного характеру набуття майна у власність, не в повній мірі дослідив обставини справи, що мають значення для справи.

Також посилався на те, що спірна квартира була придбана виключно за рахунок грошових коштів, отриманих від продажу його квартири, а різниця грошових коштів у розмірі 40 775 грн використана на проведення ремонту в спірній квартирі.

Звертає увагу й на те, що відповідачі набули право власності зі зловживанням права, яке їм було надано на підставі ст. 177 СК України, без законних підстав та без наявності будь-якого відплатного договору.

Окрім того, застосування судом першої інстанції положень ст. 388 ЦК України допохідної підстави набуття спірного майна, яке відбулось відповідно до рішення Святошинськогорайонного суду міста Києві від 02 квітня 2017 року по справі №759/1392/17, а не до первісного, яке маломісце відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 20 серпня 2010 року, є неправильнимзастосуванням норми матеріального права.

У судовому засіданні апелянт та його представник підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 заперечувала проти апеляційної скарги, просила її відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

За положеннями ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачі по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 25 січня 1997 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народився син ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується Договором дарування квартири, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ляпуновою Я.А.

Зазначений договір було підписано ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , яка діяла від імені та в інтересах свого малолітнього сина ОСОБА_1 .

20 серпня 2010 року ОСОБА_2 , діючи як представник малолітнього ОСОБА_1 , продала квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за 434 500 грн, що вбачається з Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ляпуновою Я.А.

Договір було укладено на підставі розпорядження №838 від 17 серпня 2010 року Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації.

25 серпня 2010 року між ЗАО «Будівельне управління № 7» та ОСОБА_2 , як представником ОСОБА_1 , а також ОСОБА_3 було укладено Договір купівлі-продажу трикімнатної квартири АДРЕСА_3 .

За умовами договору ОСОБА_1 став власником 2/3 частини спірної квартири, а 1/3 частину була придбана у власність батька позивача ОСОБА_3 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26 січня 2017 року по справі №759/1392/17 за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 визнано право власності на 1/2 ідеальну частину 1/3 частини квартири АДРЕСА_3 за кожним.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до висновку, що договір купівлі-продажу квартири, яка належала позивачу, було укладено на підставі розпорядження №838 від 17 серпня 2010 року Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, з додержанням вимог ст. 177 СК України, а обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 177 СК України батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах.

Дозвіл органу опіки та піклування на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається в разі гарантування збереження її права на житло.

Вказана норма Сімейного кодексу України направлена на посилення захисту житлових та майнових прав дітей і надає право органам опіки та піклування відмовляти у наданні батькам дитини згоди на вчинення правочинів, в результаті яких порушуються права на житло такої дитини, тобто дитина буде позбавлена права власності або права користування житлом без надання іншого рівноцінного житла або покращення житлових умов.

Якщо малолітня дитина може самостійно визначити свої потреби та інтереси, батьки здійснюють управління її майном, враховуючи такі потреби та інтереси.

Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав:

-укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири;

-видавати письмові зобов`язання від імені дитини;

-відмовлятися від майнових прав дитини.

Батьки вирішують питання про управління майном дитини спільно. Спори, які виникають між батьками щодо управління майном дитини, можуть вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Після припинення управління батьки зобов`язані повернути дитині майно, яким вони управляли, а також доходи від нього.

Неналежне виконання батьками своїх обов`язків щодо управління майном дитини є підставою для покладення на них обов`язку відшкодувати завдану їй матеріальну шкоду та повернути доходи, одержані від управління її майном.

Законодавство України не містить порядку надання органами опіки та піклування згоди на здійснення правочинів щодо нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, та переліку документів, за умови подання яких органами опіки та піклування надається така згода.

Таким чином, батьки управляють майном, майновими правами які належать дитині, з обов`язковим врахуванням потреб та інтересів дитини зокрема, з додержанням відповідних правил про опіку і піклування (з дозволу органу опіки і піклування), а тому, необхідність отримання батьками дозволу органів опіки і піклування на укладення щодо майна, майнових прав які належать дитині, договорів, що підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, дозволить посилити захист майнових прав дітей.

Матеріалами справи встановлено, що належну позивачу на підставі Договору дарування квартиру АДРЕСА_2 було відчужено відповідачем ОСОБА_2 на підставі розпорядження №838 від 17 серпня 2010 року Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, тобто з додержанням вимог ст. 177 СК України.

Отже, батьки позивача отримали відповідний дозвіл на продаж його позивача та придбання іншого житла та діяли в його інтересах.

Також судом першої інстанції встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26 січня 2017 року по справі №759/1392/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_1 про поділ майна подружжя за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було визнано право власності на 1/2 ідеальну частину 1/3 частини квартири АДРЕСА_3 за кожним.

У матеріалах справи та в Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутні данні щодо скасування зазначеного рішення, яким визначена правомірність володіння відповідачами 1/3 частиною спірної квартири.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 388 ЦК України передбачено випадки, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача

Верховним Судом України зазначено, що витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Майно, яке вибуло з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею, а відтак може бути витребувано у добросовісного набувача.

Враховуючи викладене суд апеляційної інстанції вважає, що при наявності відповідного рішення про визнання права власності на майно за відповідачами вимоги позивача є безпідставними.

Встановивши фактичні обставини, суд першої інстанції правильно визначив правову природу цивільних відносин між сторонами, а доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість рішення не впливають, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 375, 383, 384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 22 вересня 2021 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді А.С. Сержанюк

Л.П. Сушко