Справа № 628/793/21
Провадження № 2/628/520/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2021 року Куп`янський міськрайонний суд Харківської області

у складі: головуючого судді - Клімової С.В.,

при секретарі - Бавики Л.М.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Куп`янську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, суд

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач є її чоловіком, шлюб з яким був укладений 10 вересня 2014 року. В шлюбі у сторін народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На теперішній час відносини з чоловіком погіршилися, сторони не проживають разом. Позивач зазначає, що під час шлюбу, а саме 08.10.2015 року ними було придбано двокімнатну квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , право власності зареєстровано на відповідача. На теперішній час між сторонами склалися напружені відносини, позивач бажає розділити зазначене майно, враховуючи те, що неповнолітній син проживає з нею просить визнати за нею 2/3 частини спірного майна, однак відповідач в добровільному порядку відмовляється визнати за позивачем право власності на частку квартири, у зв`язку з чим позивач звернулася до суду з даним позовом. Також позивач просить стягнути з відповідача на її користь понесені витрати, які складаються зі сплати судового збору та витрат на адвокатські послуги.

Відповідач ОСОБА_3 надав до суду відзив, в якому зазначив, що дійсно з позивачем перебуває в зареєстрованому шлюбі, від якого є неповнолітній син ОСОБА_4 . Під час шлюбу, а саме: 08.10.2015 року було придбано двокімнатну квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , право власності зареєстровано на відповідача. Відповідач зазначає, що позивачем не доведено того, що вона надавала кошти на придбання зазначеної квартири, не надано доказів, що квартира придбана на доходи в результаті спільної праці. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбано. Крім того відповідач зазначив, що відсутні підстави для визнання за позивачем 2/3 частин спірної квартири, оскільки їхній син на теперішній час проживає разом зі своїм дідом ОСОБА_5 та бабусею ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_2 . Тобто син проживає постійно без матері та без її материнського та фінансового піклування, оскільки позивач ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_3 . Враховуючи викладене, позивач просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 16.03.2021 року відмовлено представнику позивача ОСОБА_1 в задоволенні заяви про відстрочку сплати судового збору.

Ухвалою Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 16.03.2021 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 07.04.2021 року провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя відкрито та справу призначено до судового засідання за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 07.04.2021 року задоволено клопотання позивача та витребувано додаткові докази по справі.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Пухтаєвич О.О. підтримала позовну заяву, зазначивши доводи викладені в позовній заяві, просила задовольнити позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями, які повернулися на адресу суду з відмітками « про отримання судової повістки» та « адресат відсутній». Надав до суду відзив на позовну заяву в якому зазначив, що позов не визнає в повному обсязі.

Заслухавши представника позивача, дослідивши письмові докази по справі суд приходить до наступного.

Так судом встановлені наступні фактичні обставини.

Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Рідкодубківської сільської ради Дворічанського району Харківської області від 10 вересня 2014 року підтверджується, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрував шлюб з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , прізвище після реєстрації шлюбу « ОСОБА_8 » про що складено відповідний актовий запис за № 1 від 10 вересня 2014 року.

Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданого виконавчим комітетом Рідкодубківської сільської ради Дворічанського району Харківської області від 16 вересня 2014 року підтверджується, що сторони мають неповнолітню дитину, сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта нерухомого майна за № 247308890 від 09.03.2021 року підтверджується, що за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на нерухоме майно, місце знаходження якого за адресою: АДРЕСА_1 , підстава виникнення договір купівлі-продажу, серія та номер: 1091, виданий 08.10.2015 року приватним нотаріусом Куп`янського міського нотаріального округу.

Довідкою виданою ОСББ « Ківшарівка-1» за № 33 від 09.03.2021 року підтверджується, що ОСОБА_2 зі своїм сином ОСОБА_4 проживає за адресою: АДРЕСА_1 , але не зареєстрована. Квартира належить на праві власності чоловіку ОСОБА_3 .

Копією позовної заяви підтверджується, що ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ( а. с. 5-9,12-13).

Договором купівлі - продажу квартири від 08.10.2015 року підтверджується, що ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_9 квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , за домовленістю сторін квартира продається по ціні 80 500,00 грн., договір посвідченого приватним нотаріусом Куп`янського міського нотаріального округу А.О. Черняєвою та зареєстровано в реєстрі за № 1091 ( а. с. 29).

Довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб виданою Дворічанською селищною радою Куп`янського району Харківської області за № 5 від 30.03.2021 року підтверджується, що за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ( власник), ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ( дружина). Фактично з сім`єю проживає онук ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ( а. с. 54).

Довідкою виданою ТОВ « ЮНІВЕРСАЛ ФІШ КОМПАНІ» за вих. № 28 від 12.05.2021 року підтверджується, що ОСОБА_2 у трудових відносинах з ТОВ « ЮФК» з 22.01.2016 р., згідно наказу про прийняття на роботу № 220116/16к працює оброблювачем риби та морепродуктів. Відповідно до наказу ( розпорядження) про переведення на іншу роботу № 060720/30к від 06.07.2020 р., ОСОБА_2 з цеху № 1 з виробництва копченої та в`яленої продукції ( м. Куп`янськ ) переведена у цех № 3 з виробництва замороженої продукції АДРЕСА_4 . Відповідно до п. 3.1 трудового договору та правил внутрішнього трудового розпорядку працівників ТОВ «ЮФК», робочий день для ОСОБА_2 встановлено наступним чином: п`ятиденна робоча неділя тривалістю 40 годин, з 2-а вихідними днями ( вівторок і п`ятниця), початок робочого дня з 09:00 год. кінець робочого дня о 18:00 год., перерва з 13:00 до 14:00. ОСОБА_2 мешкає: АДРЕСА_5 ( а. с. 65).

Частиною першою ст.16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За положеннями ч.ч.1-5 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом та несуть ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Положеннями ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог ст.71 СК, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки в разі неподільності майна (ч. 2 ст. 364 ЦК). При цьому відповідно до ч. 3 ст.71 СК, речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. (Постанова Верховного суду України від 11 березня 2015 року по справі № 6-21 цс15).

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України ( Рішення Конституційного Суду України від 19 червня 2012 року № 17-рп/2012 у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 61 Сімейного Кодексу України)

Згідно із частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя передбачено ст. 69 СК України.

Так, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

При цьому, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (ст. 70 СК України).

В судовому засіданні встановлено, що сторони не дійшли згоди щодо поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і такої домовленості між ними не існує, шлюбний договір між ними не укладався.

Способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначені статтею 71 Сімейного кодексу України.

Так, відповідно до цієї статті, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Згідно із ч. 1 ст. 71 Сімейного Кодексу України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Згідно із вимогами ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що спірне майно, а саме: квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , сторонами було придбано за час перебування у шлюбі, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) та в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року (справа №725/1776/18).

Суд критично відноситься до доводів відповідача ОСОБА_3 викладених у відзиві на позовну заяву стосовно того, що позивач не надавала кошти на придбання зазначеної квартири, так як відповідачем не надано належних та допустимих доказів, що зазначена квартира була придбана ним самостійно за його власні кошти, а не за спільні кошти подружжя.

За таких обставин суд вважає, що квартира підлягає розподілу.

Крім того суд критично відноситься до доводів позивача викладених у позовній заяві та доводів представника позивача зазначених в судовому засіданні, стосовно того, що неповнолітній син ОСОБА_4 проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні, тому позивач має право на 2/3 частини квартири, оскільки наданими відповідачем доказами, а саме: довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб виданою Дворічанською селищною радою Куп`янського району Харківської області за № 5 від 30.03.2021 року з якої вбачається, що ОСОБА_4 проживає разом з бабусею та дідусем за адресою: АДРЕСА_2 , даний факт спростовує викладену позивачем та її представником позицію.

Крім того з довідки виданої ТОВ « ЮНІВЕРСАЛ ФІШ КОМПАНІ» за вих. № 28 від 12.05.2021 року вбачається, що ОСОБА_2 перебуває у трудових відносинах з ТОВ « ЮФК» та станом на 12.05.2021 року працює в АДРЕСА_4 та мешкає за адресою: АДРЕСА_5 , у зв`язку з чим суд не вбачає належних та допустимих доказів того, що неповнолітній син мешкає з позивачем та знаходиться на її утриманні. Також суд зазначає, що факт звернення позивача до відповідача з позовом про стягнення аліментів на неповнолітню дитину, не є підтвердженням того, що відповідач ОСОБА_3 не надає матеріальної допомоги на утримання дитини.

Таким чином враховуючи спірні цивільно-правові відносини між учасниками справи, які вирішуються тільки в судовому порядку, суд оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 доведені належними і допустимими доказами лише частково, тому позов слід задовольнити частково та за необхідне поділити майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме: квартиру, визначивши ідеальні частки в спільній сумісній власності та визначити за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності за кожним на 1/2 частину зазначеної квартири.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з такого.

Відповідно до п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно із роз`ясненнями викладеними в п. 36 Постанови Пленуму ВССУ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року, вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI).

Позивачем при зверненні до суду із даним позовом був сплачений судовий збір в розмірі 908 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією про сплату судового збору.

Тому суд стягує з ОСОБА_3 судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог, що становить 454 грн..

Що стосується витрат на правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн, суд зазначає наступне.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду від 30 вересня 2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.

Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах № 10 від 17.10.2014 визначено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як вбачається з ордеру серія ХВ № 276 ОСОБА_2 на підставі договору про надання правової допомоги від 07.03.2021 року уповноважила адвоката Путаєвич Ольгу Олегівну бути її представником у суді.

Копією квитанції б/н від 07 березня 2021 року, підтверджується, ОСОБА_2 сплатила адвокату Пухтаєвич О.О. 5 000, 00 ( п`ять тисяч) гривень за складання позовної заяви.

Враховуючи викладене вище, суд вважає, що розмір витрат на правову допомогу адвоката спів мірний, послуги обумовлені договором виконані у повному обсязі та приходить до висновку, що витрати на правничу допомогу, підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст. 11-13, 76, 77, 79, 80, 81, 89, 133, 137, 141, 263 ЦПК України, 16, 321, 328, 368, 372, 392 ЦК України, 3, 21, 36, 60, 61, 69, 70, 71, 72, 74 СК України, ЗУ « Про судовий збір» суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з двох житлових кімнат житловою площею 28,4 кв. м., загальною площею 50,6 кв. м.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з двох житлових кімнат житловою площею 28,4 кв. м., загальною площею 50,6 кв. м.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 454 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а після складання повного судового рішення відповідно до ст.268 ЦПК України в цей же строк з дня складання повного судового рішення.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи, що розглядається на офіційному порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки http://kpm.hr.court.gov.ua/sud2023/gromadyanam/csz/

Відповідно до пункту 3 розділу ХІІ «Прикінцевих положень» Цивільного процесуального кодексу України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Повний текст рішення складено 07.10.2021 року.

Суддя С.В. Клімова