ПОСТАНОВА

Іменем України

08 вересня 2021 року м. Кропивницький

справа № 405/3972/20

провадження № 22-ц/4809/1242/21

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя - Дьомич Л. М. (суддя - доповідач),

судді Мурашко С. І., Черненко В.В.,

за участю секретаря судового засідання Сорокіної Н.В.,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»;

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 16 лютого 2021 року (суддя Драний В.В.).

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог, заперечень на позов та інших доводів сторін

Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернулось до Ленінського районного суду м. Кіровограда з позовною заявою про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованості за кредитним договором б/н від 08 грудня 2010 року у розмірі 130923,79 грн станом на 31 березня 2020 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 08 грудня 2010 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір шляхом підписання ОСОБА_1 анкети - заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, у якій заявив про бажання оформити кредитну картку «Універсальна». Стверджується, що договір складають зазначена заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами. Банком відкрито Клієнту картковий рахунок зі встановленим кредитним лімітом, відповідачу надано у користування кредитну картку Банку. Таким чином, позивач свої зобов`язання за договором виконав належним чином та у повному обсязі. Однак, відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконував, у результаті чого станом на 31 березня 2020 року виникла заборгованість у сумі 130923,79 грн, з яких 1947,28 грн - заборгованість за кредитом, 184504,33 грн - заборгованість за нарахованими відсотками; 1900,00 грн нарахована пеня. При цьому, позивач наголошує на своєму праві вимоги від боржника будь-якої частини заборгованості за кредитом, а тому пред`явлені до стягнення з відповідача позовні вимоги складаються з 1947,28 грн заборгованості за кредитом та 128976,51 грн заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 08 грудня 2010 року по 01 вересня 2019 року, всього в розмірі 130923,79 грн.

У поданому до суду відзиві на позовну заяву відповідач просить відмовити АТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позову, посилаючись на незаконність та необґрунтованість позовних вимог. Зазначає, що підписана ним анкета - заява не містить істотних умов кредитування з використанням картки «Універсальна», не відображає суму кредитного ліміту, процентну ставку, порядок та строк погашення кредиту, строк дії кредитної картки. Банком не наводяться обставини видачі відповідачу трьох кредитних карток у листопаді 2013 року на підставі заяви про надання картки «Універсальна», підписаної Клієнтом ще у грудні 2010 року. Зауважує, що Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи обслуговування кредитних карт «Універсальна» відповідачем не підписувались, а тому їх не можна вважати складовою кредитного договору. На підставі викладеного стверджує, що позивачем не надано до суду належних і допустимих доказів, які у своїй сукупності були б підставою для стягнення пред`явленої Банком суми заборгованості (а.с. 61-65).

Разом із відзивом на позов відповідачем подано до суду заяву про застосування до позовних вимог Банку строку позовної давності (а.с.66-68).

Відповідно до відповіді на відзив Банк зазначає, що на підставі заяви, яка разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами складають договір про надання банківських послуг, відповідачу було відкрито картковий рахунок № НОМЕР_1 , ключами до якого є отримана відповідачем пластикова картка та зазначений у заяві номер мобільного телефону. З виписки карткового рахунку відповідача вбачається встановлення Банком кредитного ліміту та користування Клієнтом кредитними коштами. Розрахунок заборгованості за договором відповідачем не спростований, контррозрахунок не наданий, судово-економічні експертизи у справі не призначались, а тому пред`явлена до стягнення сума заборгованості є обґрунтованою. Позивач звертає увагу, що 08 грудня 2010 року шляхом підписання анкети-заяви відповідач пройшов ідентифікацію як клієнт Банку, а 28 липня 2013 року ним була отримана пластикова картка, якою цього ж дня відповідач почав користуватися. Вказує, що фото Клієнта з карткою та банківською випискою по рахунку підтверджується перевипуск Банком картки відповідача у зв`язку із закінченням строку дії попередньої. Під перевипуском картки розуміється випуск та приєднання карти з новим строком дії до раніше відкритого Клієнту карткового рахунку, що не потребує заповнення додаткових документів, а тому вся сума заборгованості за кредитом відображається та враховується і на перевипущеній картці. Користуванням відповідачем кредитними коштами спростовуються його доводи про те, що він не був ознайомлений з умовами кредитування (а.с. 82-88).

За доводами відповідача, викладеними у запереченнях на відповідь на відзив, позивачем не спростовано позицію ОСОБА_1 щодо пред`явленого Банком позову. Також вважає підтвердженими свої висновки про те, що позивач неправомірно сприяв збільшенню відсотків за кредитом, оскільки тривалий час не вживав ніяких заходів для захисту прав, які вважає порушеними відповідачем (а.с. 96-99).

У письмових поясненнях позивач стверджує, що укладений між сторонами кредитний договір чинний, а заперечення відповідача нічим не обґрунтовані. Щодо строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, зазначає, що картка діє до останнього календарного дня місяця того року, що містяться на картці. Таким чином, строк дії перевипущеної картки відповідача триває до останнього дня липня місяця 2017 року. Позивач звернувся з позовом до суду 27 червня 2020 року, тобто до спливу строку позовної давності (а.с. 130-136).

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 16 лютого 2021 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом не підлягають задоволенню через відсутність передбаченого обов`язку відповідача щодо їх сплати у анкеті-заяві від 08 грудня 2010 року та враховуючи, що Умови та Правила надання банківських послуг не можуть вважатися складовою частиною кредитного договору.

Разом з тим, оскільки фактично отримані та використані позичальником кредитні кошти у добровільному порядку не повернуті, суд вказав на право Банку вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів у розмірі 1947,28 грн.

Суд не погодився з доводами позивача про його звернення до суду у межах строку позовної давності, зазначивши, що термін дії виданої відповідачу картки НОМЕР_2 , по якій рух та користування коштами підтверджується матеріалами справи, закінчується останнього дня серпня 2016 року. Матеріали справи не містять відомостей про те, що після закінчення терміну дії зазначеної платіжної картки відповідач користувався новою платіжною карткою. Таким чином, строк позовної давності закінчився 31 серпня 2019 року, а позивач звернувся до суду у липні 2020 року. Суд зауважив, що у своїх заявах по суті справи АТ КБ «ПриватБанк» не ставив питання про поновлення пропущеного строку позовної давності. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності, що є самостійною і достатньою підставою для відмови у позові.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись із рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 16 лютого 2021 року, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Відповідно до поданої апеляційної скарги оскаржуване рішення вважає незаконним, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог скарги зазначає, що відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності. Однак, суд дійшов зазначеного висновку помилково, оскільки відповідачу було видано кредитну картку № НОМЕР_3 з терміном дії до 07/2017 року, позивач звернувся до суду у липні 2020 року, тобто у межах строку позовної давності.

Скаржник стверджує, що оскільки оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам щодо обґрунтованості та законності, воно підлягає скасуванню апеляційним судом.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 22 червня 2021 року АТ КБ «ПриватБанк»поновлено строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції у даній справі; відкрито апеляційне провадження; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

У поданому до суду відзиві на апеляційну скаргу відповідач вважає рішення суду першої інстанції таким, що постановлене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують (а.с. 188-192).

19 липня 2021 року закінчено підготовчі дії; справу призначено до розгляду у суді апеляційної інстанції, про що постановлено відповідну ухвалу.

У відповідності до вимог процесуального закону сторін повідомлено про дату, час та місце апеляційного розгляду справи (а.с. 198-200).

За розпорядженням керівника апарату Кропивницького апеляційного суду від 07 вересня 2021 року № 335 з підстав, що у ньому зазначені, здійснено заміну суддів членів колегії з розгляду даної справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за наступного.

Обставини, встановлені судами

08 грудня 2010 року ОСОБА_1 звернувся до Банку з метою отримання платіжної картки кредитка «Універсальна», про що ним підписано анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 12). Підписанням заяви відповідач підтвердив також, що ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами, що були надані йому для ознайомлення у письмовому вигляді, а також зобов`язався їх виконувати та регулярно ознайомлюватись з їх змінами на сайті Банку.

До анкети-заяви від 08 грудня 2010 року, підписаної представником Банку та відповідачем, позивачем додано Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, затверджених наказом від 06 березня 2010 року (а.с. 13-39). Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» містить примітки про зміну з 01 вересня 2014 року процентної ставки по кредитним картам «Універсальна» та «Універсальна Голд» (тільки для витрат, здійснених після 01 вересня 2014 року) та з 01 квітня 2015 року тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та «Універсальна Голд»: розмір процентної ставки, пені тощо.

З наданої Банком довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , вбачається, що операція зі старту карткового рахунку НОМЕР_4 та встановлення кредитного ліміту 0,00 грн проведена Банком 22 квітня 2013 року; 25 липня 2013 року відповідачу збільшено кредитний ліміт до 4000,00 грн; 27 липня 2013 року, 14 січня 2014 року, 24 січня 2014 року, 12 лютого 2014 року, 04 березня 2014 року, 21 травня 2014 року зафіксовано банківські операції зі зменшення кредитного ліміту, який 21 січня 2020 року зменшено до 0,00 грн (а.с. 10).

Відповідно до наявної у справі довідки позивача за укладеним між сторонами кредитним договором відповідачу були видані наступні кредитні картки: 22 квітня 2013 року за № НОМЕР_2 з терміном дії до 08/16; 29 липня 2013 року за № НОМЕР_5 з терміном дії до 03/16; 07 листопада 2013 року за № НОМЕР_3 з терміном дії до 07/17 (а.с. 11). На підтвердження видачі ОСОБА_1 зазначених електронних платіжних засобів позивачем надано до суду світлини відповідача з отриманими картками (а.с. 90-91).

Відповідно до нової редакції статуту позивача, затвердженого наказом Міністерства фінансів України (рішення єдиного акціонера) від 21 травня 2018 року № 519, було змінено тип банку з публічного на приватне акціонерне товариство та змінено найменування банку на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»; АТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником всіх прав та зобов`язань ПАТ КБ «ПриватБанк», яке, в свою чергу, є правонаступником прав та обов`язків ЗАТ КБ «ПриватБанк»(а.с. 176-179).

За доводами позивача, відповідач користувався кредитними коштами, здійснював часткове погашення кредитної заборгованості, що підтверджується банківською випискою з рахунку позичальника (а.с. 7-9). Разом з тим, у зв`язку з неналежним виконанням взятих на себе зобов`язань станом на 31 березня 2020 року за відповідачем рахується заборгованість у розмірі 130923,79 грн, де 1947,28 грн - заборгованість за кредитом; 184504,33 грн - заборгованість за нарахованими відсотками, 1900,00 грн пеня.

Посилаючись на право Банку вимагати від боржника сплати будь-якої частини заборгованості за кредитом, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у сумі 130923,79 грн, з яких 1947,28 грн - заборгованвсть за кредитом; 128976,51 грн заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 08 грудня 2010 по 01 вересня 2019 року.

На підтвердження пред`явленої до стягнення суми заборгованості Банком до суду першої інстанції надано відповідний розрахунок та виписку за договором б/н станом на 07 квітня 2020 року (а.с. 4-6, 7-9).

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України (тут і надалі в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

За змістом ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути

збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому

порядку. Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи

змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

Банк, звертаючись до суду з позовом у даній справі та оскаржуючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, посилається на те, що відповідач порушив умови кредитного договору, належним чином не виконав своє зобов`язання в частині своєчасного та в повному обсязі повернення кредитних коштів, а також процентів за користування кредитом.

З такими доводами позивача колегія суддів у повній мірі погодитись не може, враховуючи наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст. 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона- підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Апеляційгним судом враховано, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець, у даному випадку Банк.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витягом з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, зокрема: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і Банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, строк дії договору та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цими Тарифами, Умовами і Правилами, витяги з яких містяться у матеріалах справи, ознайомився та погодився відповідач, підписуючи заяву-анкету, а також того, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів містили умови, невиконання яких позичальником, за доводами Банку, є підставою пред`явленого позову.

За усталеною судовою практикою, роздруківка із сайту позивача не є належним доказом погодження відповідачем умов кредитного договору, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила надання банківських послуг, а також в односторонньому порядку може змінювати Тарифи за кредитними картками.

Колегія суддів зауважує, що доданий Банком до позовної заяви витяг із наказу від 06 березня 2010 року про затвердження Умов і Правил надання банківських послуг свідчить лише про реалізацію наміру Банку оптимізувати порядок надання якомога більшої кількості банківських послуг шляхом викладу відповідних умов в одному документі, однак не підтверджує, що саме наявні у справі умови кредитування та тарифи за користування кредитною картою «Універсальна» були доведені до відома позичальника, були ним прочитані і усвідомлені, та що саме з такими умовами погоджувався відповідач, підписуючи анкету- заяву.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг неодноразово змінювалися Банком з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із позовом до відповідача. Зазначене підтверджується, зокрема, примітками у кінці витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 13 на звороті) та свідчить про те, що Банк мав можливість додати до позовної заяви витяги у будь-яких редакціях, які є найбільш сприятливими для задоволення позову, стверджуючи, що саме вони діяли на час укладення кредитного договору між сторонами.

За таких обставин та без наданння підтвердження наявності згоди відповідача з конкретними Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами за обслуговування кредитної картки, надані банком документи не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно і беззаперечно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, за вимогами ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, оскільки наявні у матеріалах справи витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку не містять підпису відповідача, їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 08 грудня 2010 року шляхом підписання анкети-заяви.

У п. 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року №39/248 зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Враховуючи наведене, інший висновок суду не відповідав би принципам справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладення на слабшу сторону - позичальника невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Доведення умов кредитування і наявності заборгованості у відповідача є обов`язком позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого у ст. 12 ЦПК України.

Аналізуючи надані Банком на підтвердження позовних вимог докази, апеляційний суд погоджується з доводами позивача про надання у користування відповідачу трьох електронних платіжних засобів, а саме: 22 квітня 2013 року картки за № НОМЕР_2 з терміном дії до 08/16; 29 липня 2013 року картки за № НОМЕР_5 з терміном дії до 03/16 та 07 листопада 2013 року картки за № НОМЕР_3 з терміном дії до 07/17.

Зазначені обставини у встановленому процесуальним законом порядку відповідачем не спростовані. Разом з тим, у матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження того, що всі зазначені вище картки були отримані відповідачем на виконання умов договору від 08 грудня 2010 року.

З наданої позивачем до суду першої інстанції банківської виписки та довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 (договір б/н), вбачається, що 22 квітня 2013 року Банком було проведено операцію зі старту карткового рахунку відповідача № НОМЕР_4 , а 27 липня 2013 року позивачем встановлено кредитний ліміт на картку відповідача за № НОМЕР_2 .

Банківською випискою з рахунку відповідача підтверджуються доводи позивача про користування відповідачем кредитними коштами.

Тож, як правильно зауважив суд першої інстанції, Банк має право вимагати від відповідача повернення фактично отриманої та неповернутої суми кредитних коштів.

При цьому, суд першої інстанції визнав обґрунтованою визначену Банком суму неповернутих відповідачем кредитних коштів у розмірі 1947,28 грн, однак, відмовив у задоволенні цієї позовної вимоги, застосувавши за заявою відповідача строк позовної давності.

Однак, колегія суддів апеляційного суду з таким висновком суду першої інстанції погодитись не може.

Так, як встановлено апеляційним судом, відповідач користувався наданими Банком кредитними коштами в межах встановленого кредитного ліміту, використавши для отримання кредитних коштів картку № НОМЕР_2 на суму 40,00 грн та картку за № НОМЕР_5 на загальну суму 3 819,00 грн, всього у розмірі 3 859,00 грн.

Необхідно зауважити, що здійснюючи розрахунок фактично отриманих відповідачем за договором кредитних коштів, апеляційним судом не бралась до уваги нарахована Банком комісія за операціями від 29 липня 2013 року у сумі 80,00 грн та від 30 липня 2013 року у сумі 56,00 грн, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» , ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах.

Колегією суддів також враховано, що з наданих позивачем до суду доказів не вбачається жодного випадку використання відповідачем для отримання кредитних коштів картки № НОМЕР_3 . Зазначена картка використовувалась відповідачем виключно для зарахування на рахунок коштів, які без вказівки відповідача про їх призначення списувались Банком у рахунок погашення заборгованості за кредитом. Необхідно зауважити, що Позивачем не було надано до суду обґрунтованих пояснень перевипуску кредитної картки № НОМЕР_3 у листопаді 2013 року, враховуючи, що строк дії двох попередньо виданих відповідачу карток закінчувався у 2016 році та зважаючи на наявність у позичальника заборгованості за договором, яка обліковувалась банком на початок листопада місяця 2013 року.

Апеляційний суд в оцінці поведінки та способу ведення справ позивачем має враховувати, що банк є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання певних правил та процедур, які є традиційними у цій сфері послуг, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ позивачем є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З урахуванням наведенного, усі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.

Таким чином, позивачем не доведено у встановленому законом порядку, що картка № НОМЕР_3 була видана відповідачу саме на виконання умов кредитного договору, умови якого викладені у підписаній сторонами анкеті - заяві від 08 грудня 2010 року.

Разом з тим, матеріалами справи підтверджується, що відповідач здійснював погашення кредиту. Відповідно до банківської виписки та беручи до уваги списання Банком у рахунок погашення заборгованості за кредитом коштів з картки № НОМЕР_3 , за розрахунком апеляційного суду відповідачем здійснено часткове погашення кредитної заборгованості у загальному розмірі 3394,97 грн, а саме: 26 вересня 2013 року у сумі 400,00 грн, 06 грудня 2013 року у сумі 500,00 грн, 28 січня 2014 року у сумі 500,00 грн, 19 лютого 2014 року у сумі 400,00 грн, 26 лютого 2014 року у сумі 1200,00 грн, 17 травня 2016 року у сумі 5,99 грн, 15 грудня 2016 року у сумі 95,49 грн та 31 березня 2017 року у сумі 93,49 грн.

Таким чином, заборгованість відповідача, яка складається з фактично отриманих та неповернутих Банку коштів, дорівнює 464,03 грн (3 859,00 грн - 3394,97 грн = 464,03 грн). При цьому, за відсутності відповідного погодження відповідача у підписаній ним анкеті - заяві, апеляційним судом не бралось до уваги неправомірне зарахування банком сплачених відповідачем коштів у рахунок погашення нарахованих Банком відсотків та штрафів.

Отже, висновок суду першої інстанції про обґрунтованість вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 1947,28 грн є помилковим, оскільки заборгованість у сумі 1 483,25 грн (1947,28 грн - 464,03 грн) пред`явлена Банком безпідставно.

За викладеного, позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом підлягає частковому задоволенню у сумі 464,03 грн.

Разом з тим, визнаючи наявність підстав для стягнення з відповідача тіла кредиту в сумі 1947,28 грн, суд першої інстанції відмовив у задоволенні відповідної позовної вимоги у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, позивач з таким висновком не погодився, стверджуючи, що Банком позов у даній справі подано у межах загального строку позовної давності.

Вирішуючи спір між сторонами у частині застосування строку позовної давності до вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту, колегія суддів виходить з наступного.

В силу вимог ст.257 ЦК України, загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом) встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається у ст. 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.ч. 1, 5 цієї статті).

Колегією суддів взято до уваги, що поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з ч. 2 цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. 252 ЦК України).

За ч.ч.1, 2 ст. 631 ЦКУкраїни строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Цей строк починає спливати з моменту укладення договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у ст. 530 ЦК України, за ч.1 якої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього.

Відповідно до наданої Банком довідки, термін дії отриманої відповідачем картки № НОМЕР_2 встановлено до 08/16; картки № НОМЕР_5 - до 03/16; картки № НОМЕР_3 - до 07/17.

При цьому, повертаючись до відсутності у матеріалах справи належних доказів видачі відповідачу картки № НОМЕР_3 саме у порядку виконання кредитного договору від 08 грудня 2010 року, а не надання Банком послуги в межах реалізації іншого банківського продукту, колегією суддів взято до уваги та враховано, що реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелює можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін шляхом збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.

Враховуючи, що довідка про видачу кредитних карток відповідачу є документом, який наданий до суду самим позивачем, роздруківки світлин відповідача з отриманими картками ПриватБанку є неякісними та не дозволяють встановити відповідну інформацію, а матеріали справи не містять відомостей, що дозволили б суду перевірити, коли саме видавалася картка, на який строк, та для яких цілей використання, посилання банку на «перевипуск» 07 листопада 2013 року кредитної картки відповідача викликають обґрунтовані сумніви у їх достовірності, які, як вже було зазначено апеляційним судом, мають трактуватись на користь слабшої сторони у спірних правовідносинах.

Таким чином, слід дійти висновку, що у даній справі сторони строк кредитного договору окремо не визначили, а погодили строк дії кредитних карток. Тобто, відповідно до тривалішого у часі терміну дії кредитної картки, термін закінчення кредитування відповідача триває до останнього дня серпня місяця 2016 року. Відтак, у межах строку кредитування - до 31 серпня 2016 року відповідач мав право користуватися кредитними коштами, а з 01 вересня 2016 року у відповідача виник обов`язок, незалежно від пред`явлення вимоги позивачем, повернути Банку всю заборгованість за договором.

Отже, саме з 01 вересня 2016 року починається відлік перебігу позовної давності для вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту, що триває до 01 вересня 2019 року. Позивач звернувся до суду з позовом у даній справі 02 липня 2020 року, тобто після спливу строку позовної давності.

Колегією суддів враховано, що вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення.

У постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі

№ 6-2891цс16 вказано, що «відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою».

Таким чином, зарахування Банком у рахунок погашення заборгованості за договором коштів, внесених відповідачем на картку № НОМЕР_3 , за відсутності доказів того, що вказані кошти були спрямовані позичальником саме на виконання зобов`язань за кредитним договором, не перериває строку позовної давності за вимогою про стягнення кредитної заборгованості.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України).

Втім, виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

За викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у даній справі норми матеріального права були застосовані судом першої інстанції безвідносно до фактичних обставин справи. Останні ж свідчать про те, що вимога про стягнення з відповідача заборгованості по тілу кредиту у сумі 1 483,25 грн пред`явлена позивачем безпідставно, а тому у її задоволенні необхідно відмовити саме з цієї підстави. Разом з тим, не повернувши Банку частину кредитних коштів у сумі 464,03 грн, відповідач порушив права позивача. Однак, оскільки з вимогою про захист порушеного права позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, зазначене виключає можливість її задоволення судом. Тому у стягненні з відповідача 464,03 грн заборгованості за тілом кредиту апеляційний суд відмовляє, у зв`язку з пропуском строку позовної давності позивачем.

У частині вирішення вимоги про стягнення з відповідача процентів за користування кредитними коштами, апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, у якій закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що принцип диспозитивності реалізується на стадії апеляційного оскарження учасником справи шляхом визначення об`єкта оскарження (конкретного рішення чи його частини) та конкретними вимогами апеляції, а також шляхом визначення заявником предмета оскарження, під якими розуміють допущені судом першої інстанції порушення, які перевіряються судом апеляційної інстанції і які наведені у доводах апеляції.

Виходячи зі змісту апеляційної скарги, позивач не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо застосування строку позовної давності також і в частині вимоги про стягнення з відповідача процентів за користування кредитом.

Апеляційним судом встановлено, що відмовляючи у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом суд першої інстанції виходив з: 1) безпідставності пред`явлення позивачем зазначеної вимоги у зв`язку з відсутністю обов`язку відповідача щодо сплати відсотків та 2) пропуску позивачем строку позовної давності, що суд першої інстанції вважає самостійною та достатньою підставою для відмови у позові.

Дотримуючись принципу диспозитивності цивільного процесуального законодавства, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що твердження позивача про те, що строк позовної давності Банком не пропущено до уваги колегією суддів не приймаються, оскільки спростовуються викладеним вище.

Доводи апеляційної скарги відповідні висновки судів не спростовують, а зводяться лише до непогодження з ними.

На переконання апеляційного суду, під час вирішення питання щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача процентів за користування кредитним коштами, суд першої інстанції правильно виходив з безпідставності зазначеної вимоги у зв`язку з відсутністю передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті у підписаній позичальником анкеті-заяві.

Разом з тим, як уже зазначалось апеляційним судом, відмова у задоволенні позову (позовної вимоги) у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону.

Більш того, застосування судом першої інстанції цих двох підстав для відмови у позові є взаємовиключним, оскільки одночасне їх застосування суперечить правовій природі позовної давності, яка застосовується виключно у разі наявності порушеного права позивача, тобто наявності підстав для задоволення позову.

Зазначеного судом першої інстанції безпідставно враховано не було.

Колегією суддів взято до уваги, що вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст. 625 ЦК України, позивач не пред`являв.

За викладеного, правомірно відмовивши з підстав необґрунтованості у задоволенні позовної вимоги Банку про стягнення з відповідача процентів за користування кредитним коштами, суд першої інстанції припустився помилки, застосувавши до спірних правовідносин строк позовної давності.

За викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині наведених у ньому мотивів відмови позивачу у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» у даній справі.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

У зв`язку з тим, що оскаржуване рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 16 лютого 2021 року не відповідає критеріям законності та обґрунтованості судового рішення, у відповідності до приписів ст. 376 ЦПК України його мотивувальна частина підлягає зміні судом апеляційної інстанції.

За результатами апеляційного розгляду справи апеляційну скаргу позивача необхідно задовольнити частково, відмовивши у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» у даній справі з підстав, наведених у даній постанові.

Оскільки результат судового розгляду справи залишився незмінним, підстави для здійснення апеляційним судом розподілу судових витрат у справі відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 16 лютого 2021 року змінити в частині мотивів для відмови у задоволенні позову, виклавши мотивувальну частину рішення суду в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. М. Дьомич

Судді С. І. Мурашко

В. В. Черненко