Постанова

Іменем України

06 жовтня 2021 року

м. Київ

справа № 460/2694/17

провадження № 61-6146св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Фостяк Олег Ярославович, на рішення Яворівського районного суду Львівської області

від 18 вересня 2019 року у складі судді Карпин І. М. та постанову Львівського апеляційного суду від 02 березня 2021 року у складі колегії суддів:

Левика Я. А., Савуляка Р. В., Шандри М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до

ОСОБА_2 про відшкодування збитків, завданих вилученням за рішенням суду житлового будинку.

Позовну заяву мотивовано тим, що 08 вересня 2011 року він за договором купівлі-продажу придбав у ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1 за 376 525 грн. Однак, рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 квітня 2016 року у справі № 450/271/15 визнано недійсною довіреність від 25 червня 2010 року, видану ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_4 , визнано недійсним договір купівлі-продажу вказаного житлового будинку, укладений 26 липня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 і витребувано у нього на користь ОСОБА_3 вказаний житловий будинок. Враховуючи те, що він позбавлений права власності на будинок через обставини, котрі були йому невідомі і не могли бути відомі на час укладення договору купівлі-продажу будинку і земельної ділянки з

ОСОБА_2 , просив стягнути з відповідача 1 483 000 грн на відшкодування збитків, завданих вилученням за рішенням суду житлового будинку, та

380 000 грн штрафних санкцій, передбачених умовами укладеного між сторонами договору купівлі-продажу.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 18 вересня 2019 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 02 березня 2021 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 збитків у розмірі

1 483 000,00 грн, завданих вилученням за рішенням суду житлового будинку АДРЕСА_1 . В решті вимог відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що спірний житловий будинок вибув з власності ОСОБА_1 на користь третіх осіб на підставах, що виникли до продажу йому житлового будинку, тому відповідач ОСОБА_2 як продавець цього нерухомого майна, має відшкодувати йому, як покупцю, завдані збитки, оскільки придбаний ним житловий будинок вибув з його володіння не з його вини.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати судові рішення в частині задоволення позову та ухвалити нове рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка її подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що для застосування таких засобів відповідальності, як стягнення збитків необхідними є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та завданими збитками та вини. Звертає увагу, що як вбачається із змісту статті 661 ЦК України, положення вказаної статті не передбачають відповідальності продавця без його вини. Крім цього, вказана стаття не містить жодних інших винятків для можливості притягнення продавця до відповідальності за відсутності хоча б одного із елементів складу цивільного правопорушення. В укладеному між сторонами спору договорі купівлі-продажу теж не передбачено можливості притягнення продавця до відповідальності за порушення договірного зобов`язання за відсутності його вини, а тому вина відповідача теж є обов`язковою умовою відповідальності за статтею 661 ЦК України. Зазначає, що факт витребування майна від добросовісного набувача є підставою для відшкодування добросовісному набувачеві понесених ним витрат на придбання цього майна. Проте, як роз`яснив Верховний Суд України в листі від 24.11.2008 року «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», такі витрати має бути стягнено зі сторони, яка отримала кошти за недійсним правочином, або з особи, яка є винною у недійсності правочину. Вказує, що в даному випадку відповідач такою особою не є, оскільки договір

купівлі-продажу від 08 вересня 2011 року, за котрим вона відчужувала вказане майно в судовому порядку недійсним не визнавався, а кошти за правочином, що визнавався недійсним (договір купівлі-продажу від 26 липня 2010 року, укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 ) отримала інша особа - власне ОСОБА_4 .

Оскільки судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог

про стягнення штрафних санкцій не оскаржуються, то відповідно до положення статті 400 ЦПК України їх законність у вказаній частині колегією суддів не перевіряється.

Відзив на касаційну скаргу

У червні 2021 року від представника ОСОБА_1 адвоката Цястуна Р. П. надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому заявник посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність ухвалених у справі судових рішень.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 травня 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 29 вересня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

26 липня 2010 року ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу придбала у ОСОБА_4 житловий будинок і земельну ділянку, що знаходяться в АДРЕСА_1 .

08 вересня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу будинку і земельної ділянки, що знаходяться в АДРЕСА_1 . Вартість житлового будинку та земельної ділянки згідно з умовами договору становить

376 525,00 грн (пункт 2 договору).

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 квітня 2016 року у справі № 450/271/15-ц задоволено позов ОСОБА_3 до

ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 .

Визнано недійсною довіреність від 25 червня 2010 року, видану ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_4 , визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 26 липня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Борисовою (Карпа) Т. В., витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 вказаний вище житловий будинок.

Вказане рішення залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 18 липня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 березня 2017 року.

Відповідно до звіту про незалежну оцінку житлового будинку

АДРЕСА_1 , станом на

12 жовтня 2018 року, ринкова вартість цього майна житлового будинку становить 1 483 000 грн (а. с. 186-213, т. 1).

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах

2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспоренні права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтями 6, 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

У частині першій статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно зі статтею 660 ЦК України, якщо третя особа на підставах, що виникли до продажу товару, пред`явить до покупця позов про витребування товару, покупець повинен повідомити про це продавця та подати клопотання про залучення його до участі у справі. Продавець повинен вступити у справу на стороні покупця.

Якщо покупець не повідомив продавця про пред`явлення третьою особою позову про витребування товару та не подав клопотання про залучення продавця до участі у справі, продавець не відповідає перед покупцем, якщо продавець доведе, що, взявши участь у справі, він міг би відвернути відібрання проданого товару у покупця.

Якщо продавець був залучений до участі у справі, але ухилився від участі в її розгляді, він не має права доводити неправильність ведення справи покупцем.

Відповідно до матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_2 в якості відповідача була залучена до участі у справі № 450/271/15-ц, у якій було ухвалено рішення про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та витребування цього майна із власності позивача. При цьому ОСОБА_2 апеляційну та касаційну скарги на зазначене рішення суду першої інстанції не подавала, тоді як ОСОБА_1 був ініціатором перегляду справи судами апеляційної та касаційної інстанцій. Отже,

ОСОБА_2 мала процесуальну можливість захистити свої права у цьому судовому процесі, однак не скористалася ними у повному обсязі.

Частинами першою, другою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Згідно з частиною третьою статті 216 ЦК України правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Частиною першою статті 661 ЦК України передбачено, що у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

З урахуванням вказаного суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано вважали, що питання компенсації добросовісному набувачу має вирішуватися за заявою такої особи у контексті статті 661 ЦК України.

При цьому вирішуючи питання про грошове стягнення у справах за позовами про захист права приватної власності на майно, суд має виходити з того, що вартість спірного майна визначається за погодженням сторін, а за його відсутності дійсною вартістю майна на час розгляду спору. Під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості (постанова Верховного Суду

від 30 жовтня 2019 року у справі № 640/14719/15-ц).

Відповідно до звіту про незалежну оцінку житлового будинку

АДРЕСА_1 , станом на

12 жовтня 2018 року, ринкова вартість цього майна житлового будинку становить 1 483 000 грн (а. с. 186-213, т. 1). Така вартість відповідачем не спростована.

З урахуванням вказаного, частково задовольняючи позов ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що покупець (позивач у справі) на час укладення договору купівлі-продажу указаної квартири не знав і не міг знати про наявність підстав, що виникли до її продажу, для вилучення у нього в подальшому придбаного житлового будинку за рішенням суду на користь третіх осіб. За таких обставин, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, обґрунтовано стягнув з продавця ОСОБА_2 на користь покупця

ОСОБА_1 дійсну вартість житлового будинку, вилученого у позивача за рішенням суду на користь третіх осіб, з підстав, що виникли до її продажу (1 483 000 грн).

При цьому обставини, які відповідно до частини другої статті 660 ЦК України, звільняють від відповідальності продавця, судом не встановлено.

Доводи касаційної скарги про те, що сплачені позивачем грошові кошти за спірний житловий будинок слід стягнути не з неї, а з ОСОБА_4 , оскільки укладений між сторонами договір купівлі-продажу житлового будинку недійсним не визнавався, а кошти за правочином, що визнався недійсним отримала інша особа - ОСОБА_4 , є безпідставними з огляду на мотиви, викладені у цій постанові. Так, у разі, якщо позов власника про витребування майна із чужого незаконного володіння задоволено, покупець цього майна має право відповідно до статті 661 ЦК звернутися до суду з вимогою до продавця про відшкодування збитків, завданих вилученням у нього товару за рішенням суду з підстав, що виникли до моменту його продажу (постанова Верховного Суду від 31 травня 2021 року у справі № 127/6582/16-ц). Оскільки ОСОБА_2 була продавцем спірного житлового будинку і отримала грошові кошти за його продаж, то саме з неї підлягають стягненню збитки, завдані позивачу вилученням у нього майна.

Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Фостяк Олег Ярославович, залишити без задоволення.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 18 вересня

2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 02 березня

2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта