Справа № 183/3309/19
№ 2-з/183/177/21

У Х В А Л А
06 жовтня 2021 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі головуючої судді Сороки О.В., розглянувши без повідомлення учасників справи заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу Шевченко Ганна Василівна, про розірвання договору довічного утримання,-
В провадженні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з 24.05.2019 року перебуває цивільна справа позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу Шевченко Ганна Василівна, про розірвання договору довічного утримання.
За договором довічного утримання відповідачі є набувачами права власності на житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 .
30.09.2021 року до канцелярії Новомосковського міськрайонного суду надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову, у якій вона просить накласти арешт на житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 .
Заява про забезпечення позову мотивована тим, що ОСОБА_1 є дружиною позивача ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Спірні правовідносини щодо укладення договору довічного утримання допускають правонаступництво, тому вона подала заяву про залучення її до участі у якості третьої особи, а також має намір прийняти спадщину після смерті свого чоловіка.
Останній протягом розгляду справи в суді, доводив, що єдиною метою відповідачів було заволодіння його майном, з метою подальшого продажу.
На даний час відповідачі, з моменту відкриття спадщини, мають можливість розпорядитися домоволодінням, що було предметом договору довічного утримання, тому заявник звернулася до суду з заявою про забезпечення позову, яка мотивована тим, що невжиття заходів забезпечення унеможливить виконання рішення суду.Постановляючи ухвалу про задоволення заяви позивача, суд першої інстанції виходив з того, що наявний спір щодо нерухомого майна, а також те, що відповідач має реальну можливість відчужити дане нерухоме майно до розгляду справи по суті, що ускладнить поновлення порушених прав позивача у випадку задоволення позову.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити, передбачених статтею 150 цього Кодексу, заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Частиною третьою статті 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Відповідно до ч. 1 ст. 151 ЦПК України, у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати з обґрунтуванням його необхідності; ціну позву, про забезпечення якого просить заявник та інші відомості, потрібні для забезпечення позову.
Відповідно до ч. 5 ст. 153 ЦПК України, залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.
З аналізу статей 150-153 ЦПК України можна дійти висновку, що забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. При цьому забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його тощо.
Зазначена правова норма прямо визначає як форму і порядок звернення до суду із клопотанням про вжиття заходів забезпечення позову, так і підстави для його забезпечення.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.
Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Як роз`яснено в п. 1, п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 № 9, єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір і існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи заяву про забезпечення позову, суд, з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, повинен пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18.
Суд вважає, що ОСОБА_1 , як спадкоємець позивача, подала заяву про забезпечення позову, що не суперечить вимогам ст. 151 ЦПК України. Захід забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно входить до переліку видів забезпечення позову, передбаченим ст. 150 ЦПК України і відповідає предмету позову у даній справі та, водночас, вжиття такого заходу не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямоване лише на збереження існуючого становища до завершення розгляду справи.
Як вбачається з матеріалів цивільної справи, позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання, предметом якого є житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 .
ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить свідоцтво про його смерть.
ОСОБА_6 є дружиною позивача.
Між тим, при подачі заяви про забезпечення позову, заявником в достатній мірі не наведено правових підстав для забезпечення позову саме шляхом накладення арешту, не надано додаткових документів та інших доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову саме у такий спосіб
При цьому суд вважає за необхідне звертає увагу, що арешт є найбільш обтяжливим заходом, який підлягає примусовому виконанню органами державної виконавчої служби, відповідно до Інструкції з організації примусового виконання рішень, та полягає у проведенні опису, оголошенні заборони розпоряджатися, а в разі потреби, обмеженні права користування майном.
Однак, приймаючи до уваги, що заявник протягом певного часу має право подати заяву про прийняття спадщини та вступити у справу в якості правонаступника позивача, у разі не вжиття заходів забезпечення позову, втратить можливість реалізації своїх спадкових прав.
Так, судом встановлено, що між сторонами дійсно виник спір з приводу розірвання договору довічного утримання, предметом якого є зазначене вище нерухоме майно.
Суд вважає, що на даний час дійсно існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, а тому, враховуючи розумність, співмірність, обґрунтованість і обсяг вимог позивача, з метою забезпечення збалансованості інтересів сторін, вважає що найбільш доцільним буде забезпечення позовних вимог шляхом заборони вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження вищевказаного нерухомого майна.
Заборона відчуження спірного нерухомого майна не обмежить прав сторін на користування та володіння вказаним нерухомим майном.
Згідно з ч. 1 ст. 157 ЦПК України ухвала суду про забезпечення позову підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.
На підставі викладеного, керуючись ч. 1 ст. 149,ст. 150, 151, ч. 1 ст. 157, 260 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в :
Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, - задовольнити частково.
Вжити заходи щодо забезпечення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу Шевченко Ганна Василівна, про розірвання договору довічного утримання, шляхом заборони вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Виконання ухвали про забезпечення позову здійснюється негайно в порядку, встановленому законом для виконання судових рішень, а згідно до ч.10 ст. 153 ЦПК України, оскарження ухвали не зупиняє її виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи.
Строк пред`явлення ухвали до виконання три роки.
Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.
Суддя Сорока О.В.