Номер провадження: 22-ц/813/6357/21
Головуючий у першій інстанції Огренич І. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.09.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Погорєлової С.О., Князюка О.В.,

за участю секретаря судового засідання: Тищенко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Шкаровського Дениса Олеговича на рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дєордієва Ірина Вікторівна про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, укладений 22 квітня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дєордієвою І.В. та зареєстрований у реєстрі за № 704, та просив визнати за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0899 га, кадастровий номер земельної ділянки - :27:004:0338, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01. При цьому позивач посилається на те, що 01.10.2019 року відкрито виконавче провадження №60189350 щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової суми у розмірі 19 743 999 гривень. З матеріалів виконавчого провадження стало відомо, що в 2015 році ОСОБА_2 відчужив на користь своєї матері ОСОБА_3 належну йому земельну ділянку. Вказаний правочин порушує майнові права та інтереси позивача, оскільки він направлений на недопущення звернення стягнення на земельну ділянку в процесі виконання рішення суду, а тому ОСОБА_4 вимушений звернутись до суду з даним позовом.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Шкаровський Денис Олегович подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального і процесуального права.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дєордієва І.В., в судове засідання до Одеського апеляційного суду не з`явилися, про причини не явки суду не повідомили.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що:

- матеріали справи не містять наданих позивачем належних та допустимих доказів вчинення фіктивного правочину та на підтвердження умислу відповідачів на укладення договору дарування без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися, оскільки реєстрація права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_3 свідчить про реальність настання правових наслідків правочину;

- рішення суду про стягнення коштів з ОСОБА_2 ухвалено 01 грудня 2016 року, в той час як договір дарування ним було укладено 22 квітня 2015 року, тобто до ухвалення рішення про стягнення боргу, подароване майно під арештом не знаходилось, а наявність зобов`язання ОСОБА_2 перед позивачем не є безумовною підставою для обмеження розпорядження ОСОБА_2 належним йому нерухомим майном.

- позивач вправі звернутися до суду за захистом саме своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, однак в даному випадку позивач заявляє вимоги в інтересах ОСОБА_2 .

Проте повністю погодитися з усіма такими висновками та обґрунтуваннями районного суду не можна.

З матеріалів справи вбачається, що:

- рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01.12.2016 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Одеської області від 20.09.2018 року, позов ОСОБА_5 задоволено та з ОСОБА_2 стягнуто заборгованість за договором позики 750000 доларів США, що на день ухвалення рішення еквівалентно 19168931,25 гривень, відсотки у розмірі 556121,50 доларів США, що на день ухвалення рішення еквівалентно 14213673,07 гривень, 3% річних в сумі 22500 доларів США, що на день ухвалення рішення еквівалентно 575067,94 гривень, а також судові витрати в розмірі 3654 гривень;

- постановою Верховного Суду від 08.05.2019 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2016 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 20 вересня 2018 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5 про стягнення процентів за користування позикою скасовано і ухвалено у цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення процентів за користування позикою за період з 01 січня 2012 року до 18 листопада 2014 року у розмірі 556 121,50 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 01 грудня 2016 року становить 14 213 673,07 грн. В іншій частині рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2016 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 20 вересня 2018 року залишено без змін;.

- на час розгляду справи в районному суді Одеським апеляційним судом відкрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_6 по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та по суті справа не розглянута;

- 22 квітня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , укладено договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дєордієвою І.В. та зареєстрований у реєстрі за № 704, згідно якого ОСОБА_2 передав безкоштовно у дар, а ОСОБА_3 прийняла земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0899 га, кадастровий номер земельної ділянки - :27:004:0338, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

Колегія суддів виходить з наступного.

Предметом розгляду у цій справі є вимоги ОСОБА_5 щодо визнання недійсним договору дарування від 22 квітня 2015 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Підставою для пред`явлення таких вимог ОСОБА_4 зазначав укладення ОСОБА_2 договору дарування майна зі своєю матір`ю ОСОБА_3 з метою приховання цього майна від наступного звернення стягнення на нього в рахунок погашення заборгованості за невиконаним зобов`язанням, тобто посилався на фіктивність укладеного між відповідачами договору дарування.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 22 квітня 2021 року у справі № 908/794/19 (905/1646/17) звернув увагу на те, що для вирішення питання про визнання недійсним правочину, оспорюваного заінтересованою особою, правове значення має встановлення впливу наслідків вчинення такого правочину на права та законні інтереси цієї особи. У такому випадку важливим є врахування того, що таке звернення заінтересованої особи до суду із позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків цієї особи (недопущення їх у майбутньому), пов`язаних із вчиненням такого правочину. Тому у разі оскарження правочину заінтересованою особою необхідним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами.

Правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Зокрема, дії спрямовані на відчуження майна, особою, яка достеменно обізнана про необхідність виконання грошового зобов`язання, заниження нею вартості майна при відчуженні, а також невжиття протягом тривалого часу до відчуження майна заходів, спрямованих на належне виконання своїх зобов`язань перед кредитором, свідчать про недобросовісність цієї особи при укладенні договору відчуження майна та про зловживання своїми правами.

При цьому фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, а така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Такий висновок відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 03 липня 2019 року, за наслідками розгляду цивільної справи № 369/11268/16-ц (касаційне провадження № 14-260цс19), у якому Велика Палата Верховного Суду не відступила від висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц.

Встановлені у справі обставини свідчать, що дії ОСОБА_2 по відчуженню належної йому земельної ділянки своїй матері ОСОБА_3 при наявності в провадженні суду позовної заяви про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача грошових коштів, вказують на те, що спірний правочин вчинено ним без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, дії сторін цього договору направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича та з метою приховати це майно від примусового відчуження для погашення грошових зобов`язань.

Сукупність наведених обставин доводить той факт, що при укладенні договору дарування земельної ділянки воля відповідачів не відповідала зовнішньому прояву та не мала на меті реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином.

Зокрема, з встановлених у справі обставин вбачається, що ОСОБА_2 відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, майно відчужено на підставі безвідплатного договору близькому родичу - матері, а також не вбачається наявність у ОСОБА_2 іншого необтяжуваного майна, за рахунок якого він може відповідати за своїм зобов`язанням перед кредитором.

Наведені підстави відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), суд першої інстанції належним чином не врахував і набув помилкових висновків, що:

- матеріали справи не містять наданих позивачем належних та допустимих доказів вчинення фіктивного правочину та на підтвердження умислу відповідачів на укладення договору дарування без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися, оскільки реєстрація права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_3 свідчить про реальність настання правових наслідків правочину;

- рішення суду про стягнення коштів з ОСОБА_2 ухвалено 01 грудня 2016 року, в той час як договір дарування ним було укладено 22 квітня 2015 року, тобто до ухвалення рішення про стягнення боргу, подароване майно під арештом не знаходилось, а наявність зобов`язання ОСОБА_2 перед позивачем не є безумовною підставою для обмеження розпорядження ОСОБА_2 належним йому нерухомим майном.

- позивач вправі звернутися до суду за захистом саме своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, однак в даному випадку позивач заявляє вимоги в інтересах ОСОБА_2 .

Судова колегія також звертає увагу, що у постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18 вказано, що боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно і зловживає правами стосовно кредитора. Водночас будь-який правочин, вчинений боржником, у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.

Аналогічні висновки також висловлені Верховним Судом у постановах від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справах № 910/7976/17, № 904/7905/16 та № 916/3600/15, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16, від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 та від 22 квітня 2021 року у справі № 908/794/19.

Нормами цивільно-процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції не надав належної правової оцінки встановленим у справі обставинам, не врахував правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), та дійшов необґрунтованого висновку щодо добросовісності відповідачів при укладенні договору дарування земельної ділянки, належної ОСОБА_2 , своїй матері ОСОБА_3 .

Аналогічні по суті висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26.05.2021 року у справі № 727/2525/20.

При таких обставинах рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, укладеного 22 квітня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дєордієвою І.В. та зареєстрованого у реєстрі за № 704.

Крім того, позивач просив визнати за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0899 га, кадастровий номер земельної ділянки - :27:004:0338, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, посилаючись на те, що таке право існувало до укладення оспорюваного договору дарування належного йому майна з метою уникнення від виконання зобов`язань перед ОСОБА_7 , мотивуючи це тим, що визнання за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку внаслідок недійсності договору дарування, як фраудаторного, надасть позивачу можливість виконати судове рішення, яке вступило в законну силу, про стягнення на користь позивача з ОСОБА_2 грошових коштів за рахунок звернення стягнення на земельну ділянку, належну боржнику.

Згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

Так, відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній з 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Дана вимога законодавця спрямована на ефективний захист порушених прав.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.02.2021 року по справі № 754/5841/17 зроблено висновок, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права власності (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

У справі, що переглядалася:

- сторони договору дарування земельної ділянки використали цивільно-правовий інструментарій для унеможливлення звернення стягнення на земельну ділянку з метою повного або часткового погашення зобов`язання боржника перед позивачем;

- обраний позивачем спосіб захисту (визнання права власності) передбачений п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України та є ефективним для захисту його порушеного права / інтересу в якості наслідку визнання недійсним договору відчуження земельної ділянки на безоплатній основі між сином-боржником та його матір`ю.

Враховуючи вищевикладені обставини, апеляційний суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Шкаровського Дениса Олеговича задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, укладений 22 квітня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дєордієвою Іриною Вікторівною та зареєстрований у реєстрі за № 704, згідно якого ОСОБА_8 передав безкоштовно в дар, а ОСОБА_3 прийняла земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0899 га, кадастровий номер земельної ділянки - :27:004:0338, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0899 га, кадастровий номер земельної ділянки - :27:004:0338, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст судового рішення складений: 04.10.2021 року

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: О.В. Князюк

С.О. Погорєлова