Постанова

Іменем України

06 жовтня 2021 року

м. Київ

справа № 2-1001/11

провадження № 61-18043св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 листопада 2020 року у складі колегії суддів:Демченко Е. Л., Каратаєвої Л. О., Ткаченко І. Ю.

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2009 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»

(далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до Товариства

з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус» (далі - ТзОВ «УФА «Верус»), ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовна заява обґрунтована тим, що 19 липня 2007 року між банком

та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 183/Р-07, за умовами якого останньою були отримані кредитні кошти у розмірі 200 000,00 дол. США

зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 16 липня 2010 року.

З метою забезпечення належного виконання ОСОБА_1 зобов`язань

за кредитним договором, 13 липня 2007 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки, відповідно до умов яких поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов`язків за кредитною угодою в тому ж розмірі,

що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих

за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

З тією ж метою, 12 січня 2009 року між банком та ТОВ «УФА Верус» укладено договір поруки № 467.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором від 19 липня 2007 року № 183/Р-07

у розмірі 163 562,32 дол. США; стягнути солідарно з ТОВ «УФА Верус», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 200 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2011 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнено солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь

АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № 183/Р-07

від 19 липня 2007 року в розмірі 1 304 033,31 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні іншої частини позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачі, як солідарні боржники, належним чином не виконують взяті на себе зобов`язання за договорами, заперечень проти позовних вимог не надіслали, а тому наявні підстави для стягнення заборгованості за кредитною угодою в сумі 1 304 033,31 грн.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 листопада 2020 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2011 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову

АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що банком, одночасно із даним позовом, подано аналогічний позов до Дзержинського районного суду м. Харкова.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 червня 2011 року вже стягнуто заборгованість за кредитним договором від 19 липня 2007 року № 183/Р-07. Період заборгованості за кредитним договором до стягнення банком на власний розсуд було визначено 21 вересня 2010 року, тобто заборгованість станом на 20 травня 2009 увійшла в суму заборгованості станом на 21 вересня 2010 року, яка стягнута рішенням суду. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 31 січня 2011 року у справі № 2-217/2011

в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 19 липня

2007 року №183/1-07-01 та за кредитним договором №183/1-07-03 від 13 вересня 2008 року звернуто стягнення на предмет іпотеки.

Тобто предметом вирішення даної справи була заборгованість за іншими кредитними договорами.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те,

що наявні підстави для часткового задоволення позову та стягнення солідарно

з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь банку заборгованості за кредитним договором від 19 липня 2007 року № 183/P-07, станом на 20 травня 2009 року,

у розмірі 1 304 033,31 грн.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У грудні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив постанову апеляційного суду скасувати та направити справу на новий розгляд

до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного

у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 761/7978/15-ц, 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц, 18 вересня

2018 року в справі № 921/107/15-г/16, 04 грудня 2019 року в справі

№ 917/1739/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України); апеляційним судом не досліджені зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Доводи інших учасників справи

У лютому 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали відзив на касаційну скаргу у якому просили касаційну скаргу відхилити, а постанову апеляційного суду залишити без змін. Зазначали, що суд апеляційної інстанції обґрунтовано врахував, що банком було подано до різних судів аналогічні позови.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 10 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі № 2-1001/11, витребувано її з Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська справу.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

19 липня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого

АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір №183/Р-07, за умовами якого відповідач отримала кредит в розмірі 200 000,00 дол. США

у вигляді окремого траншу, зі сплатою 14 % річних строком до 18 липня 2012 року.

У забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором, 19 липня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки, згідно з яким ОСОБА_2 прийняв на себе зобов`язання нести повну матеріальну відповідальність перед банком у разі невиконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитною угодою, включаючи сплату кредиту, процентів, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

12 січня 2009 року між банком та ТОВ «УФА «Верус» укладено договір поруки № 467 та додаток до нього № 1, відповідно до якого товариство прийняло

на себе зобов`язання нести майнову відповідальність перед банком у розмірі 200,00 грн у разі невиконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором.

Станом на 20 травня 2009 року за спірним кредитним договором банком рахується заборгованість у загальному розмірі 163 562,32 дол. США, яка складається з наступного: 154 110,86 дол. США заборгованість за кредитом; 1 615,26 дол. США заборгованість за процентами за користування кредитом; 16,27 дол. США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 32,81 дол. США штраф (фіксована частина); 7 787,12 дол. США штраф (процентна складова).

Скасовуючи постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області

від 18 червня 2018 року Верховний Суд у постанові від 29 липня 2020 року, зокрема зазначив, що при новому розгляді апеляційному суду слід врахувати заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 31 січня 2011 року, ухвалене у справі № 2-217/2011 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк»

до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки та застави, про виселення (реєстраційний номер рішення 13826643) та рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 червня 2011 року, ухвалене у справі № 2-1449/2011

за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «УФА «Верус»), ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 298 408,44 грн (реєстраційний номер рішення 19369188) та з`ясувати, чи входить спірна сума боргу до складу заборгованості, яка була предметом у вказаних справах.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 червня 2011 року позов АТ КБ «Приватбанк» до ТОВ «УФА Верус», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто

з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 для погашення заборгованості за кредитним договором від 19 липня 2007 року № 183/Р-07 заборгованість у розмірі 298 208,44 грн. Стягнуто солідарно з ТОВ «УФА Верус», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 для погашення заборгованості 200,00 грн.

З рішення, яке набрало законної сили видно, що у зв`язку із порушенням зобов`язань за кредитним договором від 19 липня 2007 року № 183/Р-07 ОСОБА_1 , станом на 21 вересня 2010 року, має заборгованість в розмірі 37 787,57 дол. США), яка складається з наступного: 27 881,86 дол. США - заборгованість за кредитом; 7 837,79 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 20 67,91 дол. США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, що за курсом 7,9 відповідно до службового розпорядження Національного банку України від 22 вересня 2010 року, складає 298 408,44 грн.

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 31 січня 2011 року у справі № 2-217/2011 позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором

та звернення стягнення на предмет іпотеки та предмет застави задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитним договором 1 764618,43 грн

(із них поточна заборгованість за кредитом у сумі 325 888,75 грн; заборгованість за відсотками за користування кредитом 3 681,91 грн; прострочена заборгованість за кредитом 891 174,79 грн, прострочена заборгованість

за відсотками за користування кредитом 311 257,97 грн; пеня за прострочення погашення кредиту у сумі 148 347,45 грн; штрафи фіксована частина 250,00 грн; процентна частина у сумі 84 017,54 грн.

Звернуто стягнення на земельну ділянку, загальною площею 0,12 га та житловий будинок літ. «А-2» загальною площею 302,6 кв. м, житловою площею 96,80 кв. м з допоміжними будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом надання ПАТ КБ «ПриватБанк» права від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу за ціною, яка буде визначена

в експертному звіті суб`єкта оціночної діяльності; з отриманням витягу

з Державного реєстру прав власності, а також наданням всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Виселити ОСОБА_1 з будинку АДРЕСА_1 .

Вилучити у ОСОБА_1 , що мешкає за адресою АДРЕСА_2 . належне їй на праві власності заставлене майно холодильник Еleсtroluх, модель ЕRD28306 та передано його ПАТ КБ «Приватбанк».

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частинами першою, другою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства

є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, а саме рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права

чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції своє рішення обґрунтовував тим, що банк одночасно

із цим позовом подав аналогічний позов до Дзержинського районного суду м. Харкова і рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 червня 2011 року вже стягнуто заборгованість за кредитним договором № 183/Р-07

від 19 липня 2007 року, а період заборгованості за кредитним договором

до стягнення банком на власний розсуд було визначено 21 вересня 2010 року, тобто заборгованість станом на 20 травня 2009 увійшла в суму заборгованості станом на 21 вересня 2010 року, яка вже стягнута рішенням суду, тому відсутні підстави для стягнення заборгованості.

Колегія суддів не погоджується із указаним висновком апеляційного суду

з огляду на таке.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України зумовлена,

по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного

з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що предмет позову -

це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Разом із тим, суд апеляційної інстанції не врахував, що у справах наявний різний предмет спору.

З матеріалів справи видно, що між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитну угоду № 183/Р-07, відповідно до умов якої позивач надав ОСОБА_1 кредитні кошти в сумі 200 000,00 дол. США. Надання кредитних коштів здійснювалось окремими частинами траншами кредиту, після підписання договору про видачу траншу, на термін і на умовах, передбачених кредитною угодою, а також договором про видачу траншу.

Відповідно до договору про видачу траншу № 183/Р-07-01 від 19 липня 2007 року банк надав позичальнику 200 000,00 дол. США зі сплатою відсотків

за користування кредитом у розмірі 14 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 18 липня 2012 року, рахунок для зарахування коштів № НОМЕР_1 .

Відповідно до договору про видачу траншу № 183/Р-07-02 від 29 січня 2008 року банк надав позичальнику 27 700,00 дол. США зі сплатою відсотків

за користування кредитом у розмірі 14 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 18 липня 2012 року, рахунок для зарахування коштів № НОМЕР_2 .

Відповідно до договору про видачу траншу № 183/Р-07-03 від 13 серпня 2008 року банк надав позичальнику 32 000,00 дол. США зі сплатою відсотків

за користування кредитом у розмірі 14 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 18 липня 2012 року, рахунок для зарахування коштів № НОМЕР_3 .

У справі, що є предметом перегляду банк звернувся із позовом про стягнення заборгованості, яка виникла на підставі договору про видачу траншу

№ 183/Р-07-01 від 19 липня 2007 року, відповідно до якого банк надав ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 200 000,00 дол. США.

З аналізу рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 червня 2011 року у справі 2-1449/2011 видно, що судом стягнуто заборгованість

за договором про видачу траншу № 183/Р-07-02 від 29 січня 2008 року, відповідно до якого банк надав позичальнику 27 700,00 дол. США, що вбачається із розрахунку заборгованості, наведеного у самому рішенні:

«27 881,86 дол. США - заборгованість за кредитом;

7 837,79 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом;

2 067,92 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань

за договором».

За таких обставин у суду апеляційної інстанції не було підстав вважати,

що вимоги у справі № 2-1449/2011 і у справі № 2-1001/11 є тотожними через відмінність траншів та розміру виданих сум за ними.

Пред`являючи позов, ПАТ КБ «ПриватБанк» надав суду свої розрахунки кредитної заборгованості відповідача, а також копії кредитної угоди та договорів про видачу траншів.

Апеляційний суд у порушення вимог статті 382 ЦПК України належним чином

не перевірив доводів та заперечень сторін, не оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу, а також достатність і взаємний зв`язок доказів

у їх сукупності, взявши за основу лише висновок викладений у постанові Верховного Суду, який не підтверджує відсутності заборгованості

у позичальника перед банком.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (частина перша статті 1048 ЦК України).

Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є порука (частина перша статті 546 ЦК України).

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України). Правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого порукою, визначені у статті 554 цього кодексу.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно керувався тим, що згідно з наявними у справі доказами станом на час розгляду справи в суді першої інстанції зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконані.

Відповідно до наданого банком розрахунку станом на 20 травня 2009 року за спірним кредитним договором банком рахується заборгованість у загальному розмірі 163 562,32 дол. США, яка складається з наступного: 154 110,86 дол. США заборгованість за кредитом; 1 615,26 дол. США заборгованість за процентами за користування кредитом; 16,27 дол. США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 32,81 дол. США штраф (фіксована частина); 7 787,12 дол. США штраф (процентна складова), що за офіційним курсом НБУ складала 1 304 033,31 грн.

Указаний розмір заборгованості не спростований відповідачами.

Висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального права.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд допустив помилку в застосуванні процесуального та матеріального закону.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Установлено, що апеляційним судом скасовано судове рішення, яке відповідає закону, а тому постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, враховуючи часткове задоволення касаційної скарги, скасування постанови суду апеляційної інстанції та залишення в силі ухвали суду першої інстанції, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги, у сумі 3 640,00 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 листопада 2020 року скасувати.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2011 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» з кожного по 1 820,00 грн судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:М. Є. Червинська С. Ю. Бурлаков А. Ю. Зайцев
В. М. Коротун М. Ю. Тітов