ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7511/21 Справа № 185/2979/20 Суддя у 1-й інстанції - Гаврилов В. А. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Деркач Н.М.

суддів - Пищиди М.М., Ткаченко І.Ю.,

при секретарі - Усик А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури, державної казначейської служби України, третя особа ОСОБА_2 , про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом та просив стягнути з державного бюджету України моральну шкоду, заподіяну внаслідок незаконних дій органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, у розмірі 876 000 гривень та 25 000 гривень судових витрат за надану правничу допомогу адвокатом.

В обґрунтування позову зазначив, що відносно нього 12.05.2009 року було порушено кримінальну справу. За ознаками злочину передбаченого ч.3 ст.364, ч.2 ст.368 КК України. Його було притягнуто до кримінальної відповідальності та обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Справу було направлено до суду. Вироками суду його було визнано винним за вказаними статтями та призначено покарання у вигляді 6 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням адміністративно-господарських, організаційно-розпорядних функцій в органах внутрішніх справ і державної влади на строк 3 роки, з конфіскацією всього належного майна в дохід держави. З 09.01.2011 року по 20.07.2011 року він відбував покарання, перебуваючи у Менській виправній колонії Управління ДДУПВП в Чернігівський області. Вирок, за яким він відбував покарання було скасовано. Справу направлено на новий розгляд. Запобіжний захід змінено на підписку про невиїзд. Справа знову неодноразово розглядалась. В 2014 році позивача було виправдано. Вирок було скасовано. 25.04.2017 року позивача було визнано винним у вчинені вказаних злочинів та йому було призначено покарання у вигляді 5 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням адміністративно-господарських, організаційно-розпорядних функцій в органах внутрішніх справ і державної влади на строк 3 роки, з конфіскацією всього належного майна в дохід держави. Від відбування покарання позивач був звільнений у зв`язку з закінченням строків давності. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 12.02.2020 року вищевказаний вирок було скасовано, позивача виправдано за відсутністю в діях позивача складу злочину. Вважає, що незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури , суду за перебування під слідством та судом на протязі 120 місяців та протягом більше шести місяців, він був незаконно позбавлений волі на підставі необґрунтованого та незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, на підставі вироку Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12.08.2010 року та безперервного перебування на підписці про невиїзд. Право на відшкодування моральної шкоди виникло у зв`язку зі скасуванням вироку від 25.04.2017 року і закриттям справи на підставі п.2 ст.6 КПК України, за відсутністю складу злочину в діях позивача. Моральна шкода полягає в душевних та психічних стражданнях , моральних втратах, яких зазнав позивач в наслідок незаконних дій органів досудового розслідування, прокуратури, суду.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури, державної казначейської служби України, третя особа ОСОБА_2 , про відшкодування моральної шкоди, відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 12 травня 2009 року старшим слідчим прокуратури м.Павлограда Дніпропетровської області Дацко С.В. відносно позивача було порушено кримінальні справи за ознаками злочинів, передбачених ч.3 ст.364, ч.2 ст.368 КК України, та об`єднано в одне провадження.

14 травня 2009 року позивачу обрано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд з м.Павлограда.

18 травня 2009 року ОСОБА_1 притягнутий до кримінальної відповідальності за ст. 2 ст.368 КК України, ч.3 ст.364 КК України.

13 липня 2009 року відносно позивача по вказаній кримінальній справі складено обвинувальний висновок.

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12.08.2010 року позивач був визнаний винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.368, ч. 2 ст.364 КК України, і йому було призначено покарання у виді шести років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням адміністративно-господарських, організаційнорозпорядчих функцій в органах внутрішніх справ і державної влади строком на 3 роки, з конфіскацією всього належного майна в дохід держави. Він був позбавлений спеціального звання «старший лейтенант міліції».

Міра запобіжного заходу залишена у виді підписки про невиїзд з м.Павлограда.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2010 року вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12.08.2010 року вирок відносно позивача залишено без змін.

09 січня 2011 року в 19 год.25 хв позивач був затриманий для виконання вироку Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12.08.2010 року.

З 09 січня 2011 року по 20 липня 2011 року позивач відбував покарання у Менській виправній колонії Управління ДДУПВП в Чернігівській області (№91).

Позивач вважає, що у вказаний період він без законних на те підстав утримувався під вартою у Менській виправній колоній Управління ДДУПВП в Чернігівській області (№91), про що було достовірно відомо прокурору, який здійснював нагляд за додержанням законів у колонії.

Ухвалою колегії Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 19 травня 2011 року вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2010 року, ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2010 року та постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29.12.2010 року щодо позивача було скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд.

20 липня 2011 року Павлоградським міськрайонним судом позивачу було обрано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд.

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19.09.2014 року за пред`явленим обвинуваченням позивач був виправданий.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.12.2014 року вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19.09.2014 року скасовано.

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2017 року позивач був визнаний винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.368, ч. 1 ст.364 КК України, і йому було призначено покарання у вигляді 5 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій в органах внутрішніх справ і державної влади строком на 3 роки, з конфіскацією всього належного майна в дохід держави, він позбавлений спеціального звання «старший лейтенант міліції».

Відповідно до п.3 ч.1 ст.49 КК України позивач був звільнений від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.364 КК України у зв`язку з закінченням строків давності.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2017 року стосовно ОСОБА_1 за ч.3 ст.368, ч.1 ст.364 КК України скасовано, на підставі п.2 ч.1 ст.6 КПК України 1960 року - за відсутністю в діях позивача складів вищевказаних злочинів.

Постановою Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі №1-550/11 ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора Павлоградської місцевої прокуратури Дніпропетровської області Онуфрієнко Л.Г. - без задоволення.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що право на відшкодування моральної шкоди у нього виникло у зв`язку зі скасуванням вироку від 25.04.2017 року і закриттям справи відносно нього на підставі п.2 ст.6 КПК України, за відсутністю в діях складу злочину. Моральна шкода полягає в душевних та психічних стражданнях, моральних втратах, яких зазнав позивач внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування, прокуратури, суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що прокуратура несе відповідальність за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності та незаконне застосування запобіжного заходу, однак, не несе відповідальності за шкоду, завдану внаслідок розгляду справи в суді.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Згідно з частинами першою та другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12 (частина перша статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Верховний Суд врахував, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», № 68490/01, § 62).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Визначений судами розмір відшкодування моральної шкоди є мінімальним розміром, який за встановлених фактичних обставин справи відповідає правилам Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди.

Матеріалами справи встановлено, що ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2017 року стосовно ОСОБА_1 за ч.3 ст.368, ч.1 ст.364 КК України скасовано, на підставі п.2 ч.1 ст.6 КПК України 1960 року - за відсутністю в діях позивача складів вищевказаних злочинів.

Тому колегія суддів вважає, що згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» наявні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , у звязку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Так, позивач перебував під слідством 120 місяців (з 12 травня 2009 року по 12 лютого 2020 року) та з 09 січня 2011 року по 20 липня 2011 року відбував покарання у Менській виправній колонії Управління ДДУПВП в Чернігівській області (№91).

Відповідно до ст.8 ЗУ Про державний бюджет України на 2021 рік у 2021 році встановлено мінімальну заробітну плату у розмірі 6000 грн. з 01 січня 2021 року.

Враховуючи наведені обставини, беручи до уваги приведені норми закону, строк перебування позивача під вартою і відбування покарання у виправній колонії, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути на користь ОСОБА_1 з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України моральну шкоду в сумі 876 000 гривень, виходячи з розрахунку:

120 місяців (перебування під слідством) х 6000 грн. = 768 000 грн.

6 місяців (відбування покарання у виправній колонії) х 18 000 грн. (3 мінімальні заробітні плати) = 108 000 грн.

768 000 грн. + 108 000 грн. = 876 000 гривень.

Що стосується вимог ОСОБА_1 про відшкодування витрат на правничу допомогу, то апеляційний суд вважає за необхідне задовольнити їх частково у розмірі 5000 грн., виходячи з наступного.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Як встановлено з матеріалів справи, згідно з розрахунком суми гонорару за надану адвокатом Киричком Г.О. правничу допомогу ОСОБА_1 слід сплатити 25 000 грн. Але відповідно цього ж розрахунку та квитанції № 01/20 від 24.04.2020 року станом на теперішній час позивачем сплачено витрати на правничу допомогу у сумі 5000 грн. (т.1 а.с.89-91).

На підставі наведеного колегія суддів вважає за необхідне вимоги ОСОБА_1 про відшкодування витрат на правничу допомогу задовольнити частково у сумі 5000 грн. В іншій частині цих вимог слід відмовити за недоведеністю.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2021 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури, державної казначейської служби України, третя особа ОСОБА_2 , про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 моральну шкоду в сумі 876 000(вісімсот сімдесят шість тисяч) гривень, 00 коп. та 5 000 грн. в рахунок відшкодування судових витрат за надану правничу допомогу.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида

І.Ю. Ткаченко