Ухвала

Іменем України

04 жовтня 2021 року

м. Київ

справа № 691/1041/20

провадження № 61-15302ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 22 червня 2021 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 18 серпня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації, Селищенська сільська рада Звенигородського району Черкаської області, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною і її вихованні та визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив: визначити спосіб його участі у вихованні та спілкуванні з дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом надання систематичних побачень з дитиною у кожну п`ятницю, суботу та неділю місяця з 09 год. 00 хв. п`ятниці по 18 год. 00 хв. неділі; зобов`язати ОСОБА_2 не чинити йому перешкод у зустрічах та спілкуванні з дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у визначений судом час.

Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що 29 квітня 2020 року між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюб. Під час шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_2 в них народилася дочка ОСОБА_3 . Наразі дочка проживає з матір`ю - ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 . Через неприязні стосунки сторони не змогли досягнути згоди щодо його участі у вихованні дочки ОСОБА_4 , яка відповідала б інтересам та нормальному розвитку дитини. ОСОБА_2 взагалі забороняє йому бачитися з дитиною, а його неодноразові спроби досягти згоди з дружиною про участь у вихованні дочки не дали бажаного результату. Він дуже любить свою дочку, сумує за нею та бажає брати участь у її вихованні. Поведінка дружини не відповідає інтересам їх дочки, яка має рости у любові та турботі зі сторони обох батьків. Він неодноразово звертався до соціальних служб стосовно реагування на порушення дружиною його батьківських прав відносно малолітньої дитини, однак до цього часу його права не відновлені.

Рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 22 червня 2021 року, залишеним без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 18 серпня 2021 року, позов задоволено частково. Визначено спосіб участі батька ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом надання систематичних побачень з дитиною за попередньою домовленістю з матір`ю ОСОБА_2 та в її присутності з урахуванням стану здоров`я, денного режиму, інтересів та потреб малолітньої дитини у кожну п`ятницю, суботу та неділю місяця - по п`ять годин кожного дня. Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у зустрічах та спілкуванні з дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у визначений судом час. В іншій частині позову відмовлено.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, врахував рекомендації органу опіки і піклування про доцільність визначення батьку дитини ОСОБА_1 такого способу участі у вихованні та спілкуванні з малолітньою дочкою ОСОБА_3 : кожну п`ятницю, суботу та неділю місяця - по п`ять годин кожного дня за попередньою домовленістю та у присутності матері дитини та з урахуванням обставин, які можуть виникнути. Визначення такого способу мотивоване тим, що для поступового налагодження спілкування і формування емоційної прихильності дочки до батька, встановлення родинних та дочірніх відносин, стійкого психологічного зв`язку дівчинки з батьком потрібен перехідний період тривалістю в один рік. Місцевий суд вказав, що такий висновок є повним, обґрунтованим, враховує вік дитини, її психоемоційний стан та інші обставини, що підлягають з`ясуванню. Суд дійшов висновку, що за встановлених обставин справи саме такий порядок участі батька у спілкуванні з дитиною якнайкраще відповідатиме інтересам малолітньої дитини та сприятиме реалізації прав позивача як батька дитини на спілкування з нею і прийняття участі в її вихованні.

14 вересня 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 22 червня 2021 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 18 серпня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій застосували статті 141, 153, 157, 159 Сімейного кодексу України (далі - СК України) без урахування висновку щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року у справі № 127/4017/20, про те, що при встановленні способу спілкування суд має дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини. Суди не врахували відсутність доказів, які б підтверджували неналежне ставлення батька до виконання своїх обов`язків. Також суди не звернули уваги на те, що відповідач забороняла йому бачитися з дитиною. Така поведінка відповідача не відповідає якнайкращим інтересам дитини та порушує баланс участі обох батьків у вихованні дитини.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Судами встановлено, що згідно із свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 29 квітня 2020 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Шлюб між сторонами не розірвано, однак вони проживають окремо.

Згідно із свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим 20 червня 2020 року Шевченківським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

На час пред`явлення позову малолітня дитина ОСОБА_3 проживала з матір`ю по АДРЕСА_1 .

Між сторонами виник конфлікт, наявні неприязні відносини, що є перешкодою для спільного вирішення батьками питань, пов`язаних з вихованням дитини, а також участі позивача як батька дитини у спілкуванні з нею.

Актом обстеження умов проживання від 11 червня 2021 року комісією у складі старости села Журавка, начальника служби у справах дітей та провідного фахівця із соціальної роботи було обстежено умови, в яких проживає дитина, і встановлено, що дівчинка забезпечена всім необхідним, для неї створені та підтримуються належні умови для всебічного розвитку, зростання, навчання та відпочинку.

Висновком Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Селищенської сільської ради Звенигородського району Черкаської області від 31 травня 2021 року № 4-22 про участь батька ОСОБА_1 у вихованні дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було визначено, що для поступового налагодження спілкування і формування емоційної прихильності дочки до батька, встановлення родинних та дочірніх відносин, стійкого психологічного зв`язку дівчинки з батьком потрібен перехідний період тривалістю в один рік. Присутність матері, бабусі або дідуся буде цілком виправданою та доцільною.

На вказаний період спосіб участі батька у вихованні малолітньої дитини необхідно визначити таким чином: побачення в будь-який день та час за попередньою домовленістю та у присутності матері, бабусі або дідуся, враховуючи стан здоров`я, денний режим, інтереси та потреби малолітньої дитини; зустрічі проводити з обов`язковим урахуванням стану здоров`я, бажання та за умови дотримання протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19; рекомендувати батькові ОСОБА_1 не порушувати визначений спосіб його участі у вихованні малолітньої дитини, виконувати свої батьківські обов`язки, приділяти дитині увагу і турботу, виховувати її, матеріально утримувати; рекомендувати матері ОСОБА_2 не чинити перешкод у спілкуванні батька з дочкою; рекомендувати батькам поважати один одного, не підвищувати тон, не влаштовувати суперечки у присутності дитини.

Відповідно до частини восьмої статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Частинами четвертою-шостою статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Судами також встановлено, що висновок Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Селищенської сільської ради від 31 травня 2021 року № 4-22 є повним, обґрунтованим, враховує вік дитини, її психоемоційний стан та інші обов`язкові обставини, що підлягають з`ясуванню. У справі відсутні об`єктивні докази того, що наданий органом опіки та піклування висновок суперечить інтересам малолітньої дитини, тому відсутні підстави для його неврахування.

Відповідно до частини першої статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Згідно з частинами другою, третьою статті 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

За заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення (частина перша статті 158 СК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Частково задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій зазначили, що враховуючи інтереси та потреби малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка в силу свого віку та особливостей розвитку дитини в такому віці не може бути залишена на тривалий час без нагляду та присутності матері, доцільним є встановлення позивачу способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, який передбачає присутність матері, що насамперед буде найкращим забезпеченням інтересів дитини та проявом турботи батьків.

Врахувавши наявний у справі висновок Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Селищенської сільської ради від 31 травня 2021 року № 4-22 і встановлені обставини, дослідивши зібрані у справі докази, суди дійшли обґрунтованого висновку про доцільність визначення батьку дитини ОСОБА_1 такого способу участі у вихованні та спілкуванні з малолітньою дочкою ОСОБА_3 : кожну п`ятницю, суботу та неділю місяця - по п`ять годин кожного дня за попередньою домовленістю та у присутності матері дитини і з урахуванням обставин, які можуть виникнути.

Наведені висновки судів попередніх інстанцій узгоджуються з правовими висновками щодо застосування статей 141, 153, 157, 159 СК України, викладеними в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року у справі № 127/4017/20, про те, що суд при встановленні способу спілкування, має дотримуватись розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо визначення способу участі у вихованні дитини насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 30 березня 2021 року у справі № 542/1428/18 (провадження № 61-18612св19), від 07 квітня 2021 року у справі № 760/15242/19 (провадження № 61-16883св20).

Отже, посилання заявника на неврахування судами правових висновків Верховного Суду, зокрема й викладених в постанові від 28 липня 2021 року у справі № 127/4017/20, є безпідставним.

Інші доводи касаційної скарги (щодо неврахування відсутності доказів неналежного ставлення батька до виконання своїх обов`язків та щодо створення йому перешкод у вихованні дитини) зводяться до незгоди заявника з установленими судами обставинами і оцінкою доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не може бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 22 червня 2021 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 18 серпня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації, Селищенська сільська рада Звенигородського району Черкаської області, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною і її вихованні та визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко