ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2021 року

м.Суми

Справа №580/1663/19

Номер провадження 22-ц/816/1389/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Левченко Т. А.

з участю секретаря судового засідання Назарової О.М.,

у присутності :

позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Давидова Андрія Григоровича ,

відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та її представника адвоката Петрищева Олександра Олександровича,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка була подана її представником адвокатом Петрищевим Олександром Олександровичем, на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 01 липня 2021 року, ухвалене у складі судді Стеценка В.А. у м. Лебедин, повний текст якого складено 09 липня 2021 року,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання правочину недійним,

в с т а н о в и в :

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, свої вимоги мотивувала тим, що відповідач ОСОБА_4 тривалий час підтримувала з нею дружні стосунки, орендувала належне їй нежитлове приміщення (магазин), що розташований на АДРЕСА_1 . У лютому 2016 року ОСОБА_2 виявила бажання його купити, а у зв`язку із сімейними проблеми та відсутністю грошових коштів на оплату магазину, попросила в якості гарантії продажу їй приміщення, видати на ім`я її матері ОСОБА_3 розписку про отримання авансу. 26 лютого 2016 року нею була складена розписка про отримання від ОСОБА_3 авансового платежу у сумі 248000 грн 00 коп. за продаж вказаного нежитлового приміщення, яка була передана ОСОБА_5 . Проте, зазначених у розписці грошових коштів вона не отримувала. У подальшому ОСОБА_2 їй повідомила, що наміру придбавати магазин вона не має, а розписка знищена.

Посилаючись на те, ОСОБА_3 не передавала їй гроші за вказаною розпискою та шляхом обману намагається заволодіти належними їй грошовими коштами, просить ухвалити рішення, яким визнати недійним правочин розписку про отриманні авансу від 26 лютого 2016 року, укладену між ОСОБА_3 та нею.

Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 01 липня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним правочин розписку про отримання авансу від 26 лютого 2016 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Стягнуто на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 судовий збір, сплачений при поданні позову в сумі 768 грн. 40 коп., по 384 грн. 20 коп. з кожної.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник адвокат Петрищев О.О., подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішення суду першої інстанції, обставинам справи, недоведеністю обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що судом першої інстанції необґрунтовано наявність обставин, які б свідчили про введення ОСОБА_1 в оману при укладенні оспорюваного правочину, а позивачем не було доведено наявність умислу в діях відповідачів на введення її в оману. Зазначає, що позивач власноручно склала розписку про отримання грошових коштів в якості авансу та зобов`язання в майбутньому укласти договір купівлі-продажу, що свідчить її вільне волевиявлення на вчинення даного правочину.

На переконання представника відповідача, суд першої інстанції, як на доказ не отримання при складанні оспорюваної розписки грошових коштів безпідставно послався на покази свідків, оскільки з характеру спірних правовідносин, показання свідків не є належними та допустимими доказами. Крім того, свідок ОСОБА_6 на даний час орендує у позивача приміщення магазину, який раніше орендувала відповідач ОСОБА_3 , а свідок ОСОБА_7 є колишнім чоловіком позивача, а тому їх покази судом мали бути оцінені критично.

Також стверджує, що майновий стан відповідачів та місце написання позивачем розписки (в приміщенні магазину чи автомобіля) не є обставинами, що можуть вказувати на вчинення оспорюваного правочину під впливом обману зі сторони відповідачів.

Наголошує і на тому, що встановлені під час розгляду судових справ №587/2122/14-ц та 587/2952/15-ц обставини жодним чином не стосуються предмету даного спору.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 , посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення, яке було ухвалено при повному та всебічному з`ясуванні обставин справи, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, просить оскаржене рішення суду залишити без зміни, а доводи апеляційної скарги без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_3 та її представника адвоката Петрищева О.О., який підтримали доводи апеляційної скарги, заперечення проти апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Давидова А.Г., думку відповідача ОСОБА_2 , яка не заперечує проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які булидосліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що 26 лютого 2016 року ОСОБА_1 було складено розписку наступного змісту: «Я, ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , паспорт серія НОМЕР_1 , виданий Лебединським МРВ УМВС України в Сумській області, отримала від ОСОБА_3 , АДРЕСА_3 , паспорт НОМЕР_2 , виданий Лебединським МРВ УМВС України в Сумській області, грошові кошти в розмірі 248000 грн (двісті сорок вісім тисяч гривень), як забезпечувальний авансовий платіж за продаж нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 » (т. 1, а.с. 22).

14 лютого 2019 року ОСОБА_3 на адресу ОСОБА_1 направила вимогу про укладення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а у випадку неможливості виконання взятих на себе зобов`язань або відмови у від укладення договору купівлі-продажу, повернути отримані грошові кошти в розмірі 248000 грн (т. 1, а.с. 23).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24 листопада 2011 року нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві власності Товариству з обмеженою «ПОБЄДІТ» (т. 2, а.с. 7). Єдиним учасником цього товариства є позивач ОСОБА_1 , що вбачається із статуту ТОВ «ПОБЄДІТ» (т. 1, а.с. 234-250).

Висновком експерта від 23 жовтня 2020 року №10/8/96/СЕ-20 встановлено, що рукописний текст розписки від 26 лютого 2016 року, що починається словами « ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , м. Лебедин…» та закінчується словами : «… пл.. Інтернаціональна 37 Д 26.02.2016 рік ОСОБА_1 », виконаний ОСОБА_1 у звичайних умовах та без впливу на процес письма в момент виконання досліджувального тексту якихось «збиваючих» факторів(природних, штучних) (т.1, а.с. 202-204).

Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що зібраними по справі доказами встановлено, що у 2016 році ОСОБА_1 мала намір продати належне на праві власності ТОВ «ПОБЄДІТ» нежитлове приміщення з адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим уклала попередній договір купівлі - продажу та діючи під впливом запевнень відповідачки ОСОБА_2 щодо згоди купити цей магазин та щодо невеликих строків передачі грошей за нього, 26 лютого 2016 року склала розписку про отримання від відповідачки ОСОБА_3 забезпечувального авансового платежу в сумі 248000 грн. 00 коп., проте в дійсності грошових коштів не отримала.Вказані обставини, на думку суду першої інстанції, свідчать про те, що під час укладення оспорюваного правочину позивач була умисно введена в оману відповідачкою ОСОБА_9 .

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступних обставин.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно ст.ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі N 638/2304/17 (провадження N 61-2417сво19) зроблено висновок, що "недійсність договору як приватноправова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим".

При зверненні із позовом ОСОБА_1 вказувала на те, що оспорювана розписка щодо отримання нею від ОСОБА_3 грошових коштів була складена під впливом обману (стаття 230 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі N 643/17966/14-ц (провадження N 14-203цс19) зазначено: "стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню".

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі N 3-11гс14 зроблено висновок, що "обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю".

За змістом ст.ст. 76-81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Висновки суду першої інстанції про укладення оспорюваного правочину під впливом обману ґрунтуються виключно на показаннях допитаної в якості свідка позивача, показаннях свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які вказували на те, що грошові кошти при складенні ОСОБА_1 розписки відповідачем ОСОБА_2 не передавались.

При цьому, судом першої інстанції не було взято до уваги положення ч. 1 ст. 218 ЦК України, якою визначено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Показаннями свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не підтверджуються обставини, що підлягають доведенню, а саме те, що позивач під час складення розписки 26 лютого 2016 року діяла під впливом обману зі сторони відповідачів. Необізнаність свідка ОСОБА_7 з отриманням його колишньою дружиною позивачем ОСОБА_1 грошових коштів у лютому 2016 року не є беззаперечним доказом безгрошовості складеної розписки. Свідок ОСОБА_6 перебуває з позивачем у договірних відносинах, а тому до її показів слід віднестися критично. До того ж показання свідка, у розумінні статті 218 ЦК України не є належним доказом щодо виконання умов правочину, в тому числі і щодо передання грошових коштів, однією із його сторін.

Висновки почеркознавчої експертизи та судові рішення у інших судових спорах де стороною була ОСОБА_2 , також не є доказами написання позивачем розписки під впливом обману зі сторони відповідачів.

ОСОБА_1 стверджує про те, що розписка, яка фактично є попереднім договором купівлі-продажу, була складена нею, як гарантія того, що нежитлове приміщення не буде продане іншим особам.

Проте, входячи з положень ст. 635 ЦК України, при укладенні попереднього договору, сторони узгоджують строки та умови укладення основного договору. При цьому, фактична передача грошових коштів не вимагається.

Позивач взагалі не обґрунтовує в чому саме полягав обман зі сторони відповідачів, який вплинув на написання нею розписки щодо отримання нею 248000 грн, що є значною сумою.

Таким чином, з огляду на те, що позивачем не було надано належних, допустимих та достатніх доказі на підтвердження наявності умислу в діях відповідачів та їх істотність, що у свою чергу вплинули на написання нею розписки про отримання грошових коштів, як авансовий платіж, в рахунок майбутнього придбання нерухомого майна, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Отже, виходячи з викладеного, рішення суду першої інстанції на підставі п. 2, 4) ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 належить стягнути судовий збір у розмірі 1152 грн 00 коп. сплачений за апеляційний перегляд рішення суду

Також, у відповідності до положень ст. 137 ЦПК України, з ОСОБА_1 підлягають стягненню на користь ОСОБА_3 понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, яка була їй надана адвокатом Петрищевим О.О. на підставі договору про надання правової допомоги від 06 серпня 2021 року (т.2, а.с. 36), що підтверджуються прибутковим касовим ордером від 09 серпня 2021 року на суму 3000 грн (т. 2, а.с. 39).

За відсутності клопотання позивача про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, з позивача на користь відповідача, належить стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 3000 грн 00 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 2, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка була подана її представником адвокатом Петрищевим Олександром Олександровичем, задовольнити.

Рішення Лебединського районного суду Сумської області від 01 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання правочину недійним.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1152 гривні 00 копійок судового збору та 3000 гривень 00 копійок витрат на професійну правничу допомогу, що були понесені нею під час апеляційного перегляду рішення суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 6 жовтня 2021 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: О.Ю. Кононенко

Т.А.Левченко