Єдиний унікальний номер 933/51/21
Номер провадження 22-ц/804/2457/21
Єдиний унікальний номер 933/51/21 Головуючий у 1 інстанції Попович І.А.
Номер провадження 22-ц/804/2457/21 Доповідач Агєєв О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2021 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.

суддів Космачевської Т.В., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання Гладуха О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області цивільну справу № 933/51/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, з апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 09 липня 2021 року у складі судді Попович І.А., -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2021 року позивач звернувся до Олександрівського районного суду Донецької області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 08.02.2015 року між ним та відповідачем, було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передав у власність відповідача грошові кошти в сумі 1540 доларів США. Згідно п. 1 договору, відповідач зобов`язався повернути борг в строк до 31.08.2019 року. На виконання п. 2 Договору позики, відповідач 8.02.2015р. власноручно написав розписку, відповідно до якої він отримав від Позивача грошові кошти в сумі 1540 доларів США, які він зобов`язався повернути в строк до 31.08.2019 року, але до цього часу борг не повернув, від виконання зобов`язання ухиляється.

Просить стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики від 08.02.2015 року в сумі 1540 доларів США за курсом НБУ на дату ухвалення рішення, а також індекс інфляції та три проценти річних у розмірі 143,68 доларів США за курсом НБУ на дату ухвалення рішення, судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 908 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 3000 грн.

Рішенням Олександрівського районного суду Донецької області від 09 липня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення боргу за договором позики задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 08.02.2015 року в розмірі 1540 доларів США, що за курсом НБУ на дату ухвалення рішення, еквівалентно грошовій сумі в розмірі 42020 (сорок дві тисячі двадцять) гривень 75 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в виді судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 801,20 грн.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати в частині рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

В мотивування апеляційної скарги зазначив, що відповідачем було повідомлено суд про те, що договір позики від 08.02.2015р. та розписка від 08.11.2016р., що долучені позивачем до позовної заяви, написані не ним, а позивачем. Особисто він ніяких грошей у позивача не отримував.

Зазначає, що суд було повідомлено про те, що виникненню вказаних спірних позикових документів послугувала попередня домовленість у 2014-2015 роках між сторонами про купівлю автомобіля ВАЗ 210700-20 (реєстраційний номер НОМЕР_1 ), який належав на праві власності матері позивача, але фактично перебував у користуванні позивача, за 60000,00 грн., що на час укладення угоди складало 3000 доларів США. Після усної домовленості щодо придбання такого автомобілю та обов`язку сплатити протягом трьох років 60000,00 грн., матір`ю позивача, ОСОБА_3 , власноруч написана розписка від 08.02.2015р. щодо надання відповідачу в особисте використання на невизначений час вказаний автотранспортний засіб. Зобов`язання сплатити за придбання даного автомобілю позивач самостійно вирішив оформити через боргові (позичкові) документи, ціллю яких в дійсності було не надання позивачем відповідачу позику у вигляді грошових коштів, а встановлення обов`язку відповідача перед позивачем щодо сплати коштів за придбання автомобілю. У зв`язку з юридичною необізнаністю відповідача, останній вважав подібні дії позивача прийнятним, адже відповідач дійсно був винен позивачу та його матері, кошти за придбання їх авто. Відповідач за три рази сплатив матері позивача 1700 доларів США за придбання авто, про що розписувався у журналі, який знаходився у неї. Більше грошей за автомобіль він сплатити не зміг за сімейними обставинами. Близько місяця тому, позивач разом зі своїм батьком та друзями приїхав до нього додому вночі та забрав автомобіль і документи на нього у зв`язку з порушенням строків сплати остаточних коштів. Вказані факти повністю підтверджують свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які були допитані по даній справі.

Зазначає, що боргові кошти, які буцімто отримані від позивача відповідачем, фактично є платіжним боргом в рахунок оплати з розстрочкою платежу за придбання автотранспортного засобу у матері позивача через останнього. Вважає, у даному випадку, у відповідача відсутні статус позичальника і існування між сторонами позикових правовідносин, які регулюються положеннями статей 1046-1050 ЦК України.

На думку скаржника, на меті суду першої інстанції взагалі не було жодної зацікавленості встановити справжню правову природу правовідносин між сторонами, природу виникнення коштів, які фігурують у борговій розписці та які фактично виникли як борг за придбання автотранспортного засобу, а не у власність кошти позивача із зобов`язанням їх повернути, тобто у позику.

Зазначає, що судом першої інстанції не було вжито усіх заходів задля реалізації процесуальних прав відповідача щодо підтвердження своїх доводів наявними доказами у вигляді показання свідків. Також суд першої інстанції взагалі не прийняв як доказ та не враховував при ухваленні рішення розписку матері позивача ОСОБА_3 , яка власноруч написана нею 08.02.2015р. щодо надання відповідачу в особисте використання на невизначений час її власний автотранспортний засіб. Скаржник вбачає формальний підхід з боку суду при здійсненні провадження у дані справі, який виражається в недотриманні принципу пропорційності (ст.11 ЦПК України), - не сприянні стороні судового процесу (відповідачу) в реалізації його прав, передбачених Цивільним процесуальним кодексом України (п.4 ч.5 ст.12 ЦПК України).

Відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду, проведеного в режимі відео конференції з Ізюмським міськрайонним судом Харківської області, представник позивача адвокат Савін О.С. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив її відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасника справи, який не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

З апеляційної скарги вбачається, що відповідач оскаржує рішення суду лише в частині задоволених позовних вимог про стягнення боргу за договором позики.

Рішення суду в частині незадоволених позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача індексу інфляції та три проценти річних, а також в частині відмови у стягненні витрат на професійну правничу допомогу, ні позивачем, ні відповідачем не оскаржується, а тому апеляційний суд не має права робити висновків щодо цієї неоскарженої частини рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість судового рішення в частині задоволених позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу за договором позики від 08.02.2015 року у розмірі 1540 доларів США, що за курсом НБУ на дату ухвалення рішення еквівалентно грошовій сумі в розмірі 42020,75 грн., апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеним вимогам процесуального закону рішення суду в оскаржуваній частині відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до оригіналу договору позики від 08.02.2015 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір про те, що ОСОБА_1 передає у власність ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 1540 доларів США, а позичальник зобов`язується їх повернути в строк до 31.08.2019 року. Проценти за договором не встановлені, договір скріплений підписами сторін (а.с.42).

Відповідно до оригіналу розписки від 08.02.2015 року, ОСОБА_2 , отримав від ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 1540 доларів США, які зобов`язався повернути в строк до 31.08.2019 року (а.с.43).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем в судовому засіданні не надано належних та достатніх доказів того, що ним виконані боргові зобов`язання за договорами позики від 08.02.2015 року, а отже взяті на себе зобов`язання за даним договором він не виконав, суму боргу позивачу не повернув. Зазначене підтверджується наявною в позивача оригіналом боргової розписки, яка згідно п. 5 договору позики від 08.02.2015 року, у випадку повного виконання відповідачем зобов`язання мала бути повернута позичальнику з відповідним записом. Доводи відповідача про те, що вказані розписка та договір позики підписані не ним, суд першої інстанції відхилив як недостовірні, оскільки суд в судовому засіданні роз`яснив відповідачу вимоги ст. 12 ЦПК, щодо змагальності сторін та його право заявити клопотання про проведення почеркознавчої експертизи. Відповідач відмовився від свого права заявити клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, для підтвердження обставини на якій він наполягав.

Таким чином суд першої інстанції дійшов висновку, що доказів які б спростовували отримання відповідачем коштів чи факту повернення коштів позивачу, матеріали справи не містять, а отже позовні вимоги позивача в частині стягнення заборгованості у розмірі 1540 доларів США за договором позики від 08.02.2015 року, підлягають задоволенню, оскільки підтверджені в судовому засіданні наявними в матеріалах справи доказами, які суд визнав належними, допустимими та достовірними.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що курс НБУ на дату ухвалення рішення (09.07.2021 року) становить 27,2862 (а.с.114). Таким чином, 1540 доларів США, за курсом НБУ на дату ухвалення рішення, еквівалентно грошовій сумі в розмірі 42020 гривень 75 коп. (27,2862х1540).

Апеляційний суд погоджується з даними висновками суду першої інстанції.

Згідно зі ст.ст.4, 5 ЦПК України кожна особа має право, в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Керуючись положеннями ст.82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів (суму позики).

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Договір позики вважається укладеним в момент учинення дій щодо передання предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК).

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передання грошової суми позичальнику.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.207 ЦК правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що здійснений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю, розписка про отримання в борг коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної суми.

ч.1 ст.1049 ЦК встановлено, що, за договором позики, позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, про те, що матеріали справи не містять доказів які б спростовували отримання відповідачем коштів чи факту повернення коштів позивачу.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір позики від 08.02.2015р. та розписка від 08.11.2016р., що долучені позивачем до позовної заяви, написані не відповідачем, а позивачем, апеляційний суд відхиляє, оскільки судом першої інстанції в судовому засіданні було роз`яснено відповідачу його право заявити клопотання про проведення почеркознавчої експертизи, яким відповідач не скористався.

Доводів, які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого рішення суду першої інстанції, апеляційна скарга відповідача не містить.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Оскільки порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення або призвели до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги немає.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 09 липня 2021 року в оскаржуваній частині ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» ("Pronina v. Ukraine") від 18 липня 2006 року, заява N 63566/00, § 23).

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 382 ЦПК України, в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, підстави для зміни розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, відсутні.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги відповідача без задоволення, підстави для відшкодування відповідачу витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відсутні, такі судові витрати покладаються на відповідача.

Відомості про інші судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, сторонами не надані.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 09 липня 2021 року залишити без задоволення.

Рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 09 липня 2021 року в частині задоволених позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу за договором позики від 08.02.2015 року у розмірі 1540 доларів США, що за курсом НБУ на дату ухвалення рішення еквівалентно грошовій сумі в розмірі 42020,75 гривень залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 06 жовтня 2021 року.

Головуючий суддя О.В. Агєєв