СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
ун. №759/8163/20
пр. №2/759/958/21
13 вересня 2021 року
Святошинський районний суд м. Києва в складі головуючого судді Горбенко Н.О., за участю секретаря судових засідань Савіцькій Л.Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в м. Києві в порядку спрощеного провадження з повідомлення (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту перебування у трудових відносинах, стягнення заробітної плати та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,
ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду, в якому просив: встановити факт перебування у трудових відносинах з адвокатом Пилипенко Костянтином Вікторовичем, який діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 27.09.2010р. №1234, у період з 01.11.2010 по 01.10.2012 р. на посаді помічника адвоката; зобов`язати відповідача ОСОБА_2 , який діє як адвокат на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 27.09.2010р. №1234, внести запис до трудової книжки позивача про прийняття його на роботу на посаді помічника адвоката з 01.11.2010 та запис про звільнення з займаної посади з 01.10.2012р. відповідно до поданої позивачем заяви про звільнення за власним бажанням; стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у період з 01.11.2010 р. по 01.10.2012 р. у сумі 23 193 грн; стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні що станом на 01 січня 2020р. складає 95 856,20 грн.
В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказав, що 27 вересня 2010р. ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №1234. На початку листопада 2010р., після закінчення позивачем Одеської національної юридичної академії і отримання повної вищої освіти за спеціальністю «правознавство» з кваліфікацією «юрист» позивач працевлаштувався до відповідача на посаду помічника адвоката. При працевлаштуванні між позивачем та відповідачем було досягнуто усної домовленості, за умовами якої відповідач зобов`язався щомісяця виплачувати позивачу заробітну плату в розмірі встановленого державою мінімального розміру заробітної плати у відповідності зі статтею 12 Закону України «Про адвокатуру». В свою чергу позивач зобов`язався своєчасно та якісно виконувати доручення відповідача, як адвоката, з приводу питань правового характеру та надавати консультації населенню з питань законодавства, а також за дорученням відповідача готувати проекти запитів листів, позовних заяв, інших матеріалів, пов`язаних із розглядом конкретної справи, інших процесуальних документів. З метою виконання трудових обов`язків позивача у якості помічника адвоката відповідач надав позивачу посвідчення помічника адвоката №1 від 01.11.2010р. та надав робоче місце в його адвокатському офісі, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Після цього позивач фактично був допущений до роботи у відповідача в якості помічника адвоката. На початку жовтня 2012р. після звільнення позивача за власним бажанням йому стало відомо, що у його трудової книжці відсутній запис про те, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем. Позивач звернувся до відповідача з приводу цього питання, проте він відмовився вносити запис до трудової книжки.
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 30 червня 2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін.
Відповідач відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подав.
Від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.
Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не відомі, про розгляд справи повідомлявся належним чином, за зареєстрованим місцем перебування.
Приймаючи до уваги викладене, визнавши матеріали справи достатніми для вирішення справи, а неявку учасників справи такою, що не перешкоджає розгляду заяви, суд розглядає заяву без участі сторін по справі.
Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з"явились, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Оскільки відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив та не подав до суду відзив, а також те, що позивач не заперечує щодо розгляду справи в порядку заочного провадження, суд вважає можливим розглянути спір відповідно до ст.ст. 280-282 ЦПК України та на підставі матеріалів справи постановити заочне рішення.
Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов дійшов такого висновку.
Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.
Позивач, звертаючись до суду з позовом, вказав, що його було прийнято на роботу до відповідача на посаду помічника адвоката без укладення трудового договору та без видачі наказу про прийняття на роботу, як цього вимагають положення трудового законодавства. Позивач підтверджує факт перебування у трудових відносинах: посвідченням помічника адвоката, фотографіями в офісному приміщенні, письмовими свідченнями (проста письмова форма) громадян.
Стосовно розміру заробітної плати позивач зазначає, що за домовленістю з роботодавцем йому було визначено ставку в розмірі в розмірі встановленого державою мінімального розміру заробітної плати у відповідності зі статтею 12 Закону України «Про адвокатуру».
Суд, оцінюючи докази та обставини у справі, зазначає таке.
За положеннями статті 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України).
Відповідно до частини першої статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим, зокрема, при укладенні контракту; при укладенні трудового договору з фізичною особою.
При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказу чи розпорядження не було видано, але працівника фактично було допущено до роботи (частини друга - четверта статті 24 КЗпП України).
Таким чином, за трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.
Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Частиною третьою статті 94 КЗпП України встановлено, що питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з частиною першою статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Отже, підставою виплати заробітної плати є наявність трудових відносин між сторонами, які в свою чергу виникають шляхом укладення між сторонами трудового договору.
Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 02 серпня 2019 року у справі № 465/7901/14-ц
Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилася за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу.
Встановлення факту наявності трудових відносин між робітником і роботодавцем можливе при встановленні виконання робітником трудових функцій, підпорядкування робітника правилам внутрішнього трудового розпорядку, забезпечення робітнику умов праці та виплати винагороди за виконану роботу.
Як вбачається із матеріалів справи, позивач, маючи вищу юридичну освіту, кваліфікацію «юрист», будучи обізнаним про встановлений законодавством порядок працевлаштування та оформлення, заяву про укладення трудового договору не писав, не вносилися такі записи і в трудову книжку позивача, відповідач також не сплачував відповідні внески за найманого працівника.
У матеріалах справи також не міститься будь-яких інших доказів того, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем, зокрема, ознайомлення з посадовою інструкцією, документами, у яких обумовлено розмір щомісячної заробітної плати, як і не надано доказів виконання ним будь - якої роботи у відповідача.
Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.
Згідно ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За таких обставин у суду немає передбачених законом підстав вважати, що між сторонами укладався офіційний трудовий договір та задовольняти позовні вимоги про встановлення факту перебування у трудових відносинах, виплати заборгованості по заробітній платі.
Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).
Тобто, згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що між сторонами не укладався трудовий договір, а тому правових підстав для встановлення факту перебування в трудових відносинах, внесення запису до трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу немає та в позові слід відмовити.
Керуючись ст.1,3,60 76-80 ЦПК України, Законом України «Про оплату праці», ст.21,24,94 КЗпП України
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту перебування у трудових відносинах, стягнення заробітної плати та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд м. Києва, а з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до апеляційного суду, матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності Цивільним процесуальним кодексом України в редакції від 15.12.2017 року.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Н.О.Горбенко