КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач - Кулікова С.В.
№ 22-ц/824/8864/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 359/861/19

23 вересня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Заришняк Г.М.

- Рубан С.М.

при секретарі - Климчук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційними скаргами представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Овод Андрія Петровича та третьої особи - ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2021 року, ухваленого під головуванням судді Журавського В.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визнання договорів купівлі-продажу майна та договору іпотеки недійсними,-

в с т а н о в и в :

29 січня 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання договорів купівлі-продажу майна та договору іпотеки недійсними, в якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просив:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу №426 від 18 квітня 2012 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Харитонюк Ю.К.;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу №710 від 30 травня 2017 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Збирит О.В.

- визнати недійсним договір іпотеки, серія та номер 196, виданий 18 лютого 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нацина-Марченко О.О., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (т.1 а.с.215-216).

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 27 червня 2008 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко Л.А., зареєстрований в реєстрі правочинів за №3767. Об`єктом договору був садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі рішення Апеляційного суду Київської області від 31 жовтня 2011 року вказаний договір купівлі-продажу був розірваний та з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 були стягнуті грошові кошти, отримані за договором, у розмірі 2 982 074,00 грн. та судові витрати у розмірі 27 357 грн. 96 коп., а всього 3 009 431 грн. 96 коп. На виконання вказаного рішення суду Бориспільським міськрайонним судом Київської області був виданий виконавчий лист №2-173/2010 та пред`явлений для примусового виконання до ВПВР УДВС ГТУЮ у Київській області.

В ході примусового виконання судового рішення державним виконавцем був накладений арешт на садовий будинок за адресою: АДРЕСА_2 .

18 квітня 2012 року начальником ВПВР УДВС ГТУЮ у Київській області Штепою С.О. протиправно було скасовано постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

В той же день,18 квітня 2012 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу відчужив садовий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_4 . Вартість садового будинку становила 3 814 791 грн., тому у випадку звернення стягнення на вказаний будинок, що належав на праві власності ОСОБА_2 , це дозволило б виконати рішення Апеляційного суду Київської області від 31 жовтня 2011 року у повному обсязі. Незважаючи на це, ОСОБА_2 не здійснив погашення боргу в межах виконавчого провадження за рахунок коштів, отриманих від продажу нерухомого майна.

В подальшому, ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 30 травня 2017 року відчужила вказаний садовий будинок на користь ОСОБА_1 .

Вказував на те, що при укладенні договору купівлі-продажу між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 дії сторін правочину не були спрямовані на реальне настання наслідків цього договору у вигляді переходу права власності, а були здійснені виключно лише для надання ОСОБА_2 можливості ухилитись від виконання своїх обов`язків як боржника, що свідчить про фіктивність договорів.

У зв`язку з цим, позивач наголошує, що оскільки договори купівлі-продажу не були спрямованими на реальне настання наслідків за ними, то і договір іпотеки також підлягає визнанню недійсним, оскільки укладення спірних договорів ставило за мету лише унеможливлення повернення садового будинку попередньому власнику у разі визнання таких договорів недійсними.

Посилаючись на положення ч. 5 ст. 203, ч.1 ст. 215, ч.ч. 1-2 ст. 234 ЦК України, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2021 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу садового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Харитонюк Ю.К. від 18.04.2012 року, реєстровий №426.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу садового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Збирит О.В. від 13.05.2017 року, реєстровий №710.

Визнано недійсним договір іпотеки садового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нациною-Марченко О.О. від 18.02.2019 року, реєстровий №196.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 1188 грн. 80 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 1188 грн. 80 коп.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, третя особа ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що суд дійшов хибного висновку, що ОСОБА_2 не надано доказів стосовно обізнаності позивача про відчуження спірного нерухомого майна ще в 2012 році. При цьому, суд при ухваленні рішення взагалі не надав оцінки письмовому доказу - супровідному листу Солом`янського районного суду міста Києва від 24.07.2020 року з додатками: копією ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 01.10.2015 року, рекомендоване поштове повідомлення про отримання копії ухвали суду від 01.10.2015 року.

Звертав увагу на те, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку, що про порушення своїх прав позивачу стало відомо лише в 2019 році, після отримання інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22 січня 2019 року та не звернув жодної уваги, що представник позивача ОСОБА_7 в позовній заяві та в додатку № 11 до позовної заяви зазначає, що позивач дізнався про відчуження будинку 29.01.2016 року при отриманні Інформаційної довідки № 52292481, та проігнорував той факт, що вказана довідка була отримана представником ОСОБА_8 - ОСОБА_9 , яка не є уповноваженим представником ОСОБА_3 .

Також зазначав, що стороною позивача до суду не заявлялося клопотання про поновлення пропущених строків позовної давності, хоча згідно документів наданих позивачем, останній був обізнаний, що відчуження спірного домоволодіння відбулося в 2012 році, що значно перевищує строк позовної давності.

Вказував на те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 не є належними відповідачами у справі, оскільки вони жодним чином не порушували прав позивача, та будь-які правовідносини між сторонами відсутні.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Овод А.П. подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Бориспільського міськрайнного суду Київської області від 19.02.2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що суд першої інстанції порушив правила територіальної юрисдикції, оскільки справа не підсудна Бориспільському міськрайонному суду Київської області, враховуючи що відповідач ОСОБА_1 не була зареєстрована за адресою садового будинку, та більше 50 років зареєстрована в АДРЕСА_3 , тому справа підсудна Солом'янському районному суду міста Києва. Зареєстрованим місцем проживання відповідача ОСОБА_4 , яку залучено співвідповідачем після зміни позивачем предмету позову, є Солом'янський район міста Києва. З огляду на зазначене, відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 376 ЦПК України та ч. 1 ст. 378 ЦПК України справа була розглянута неповноважним судом та з порушенням правил територіальної юрисдикції, що є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Вказував на те, що суд розглянув справу за відсутності відповідача ОСОБА_1 не повідомленої належним чином про судовий розгляд, що згідно п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення. При цьому звертав увагу на те, що якщо оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України вважати належним повідомленням ОСОБА_1 про розгляд справи, то відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд повинен був провести заочний розгляд справи та міг ухвалити лише заочне рішення, що останнім зроблено не було.

Також вказував на те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права під час прийняття заяви про зміну предмету немайнового позову, так як позивач фактично заявив нові позови, тобто, заявлення позивачем у ході розгляду справи нових вимог про визнання недійсними інших договорів мало бути кваліфіковано судом, як подання нових позовів, тому суд мав відмовити позивачу у прийнятті таких заяв до розгляду в межах цієї справи.

Посилався на те, що суд, не повідомивши ОСОБА_1 належним чином про час і місце розгляду справи, фактично позбавив її права на подання заяви про застосування позовної давності до ухвалення судом оскаржуваного рішення позивач пропустив строк позовної давності, у зв`язку з чим ОСОБА_1 заявляє про необхідність застосування апеляційним судом позовної давності до вимог ОСОБА_3 . При цьому, зазначає, що ОСОБА_1 підтримує доводи та докази, які в суді першої інстанції надав ОСОБА_2 на підтвердження того, що про відчуження садового будинку ОСОБА_3 знав за довго до 2016 року.

Стверджував, що ОСОБА_3 за допомогою окремого цивільного позову намагається вплинути на результати виконавчого провадження № 30053113 щодо виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 31.10.2011 року у справі № 2-173/2010, хоча для цього є спеціальний порядок, передбачений розділом ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень». У той же час, у ОСОБА_3 відсутні будь-які речові права стосовно садового будинку за оспорюваними договорами та рішенням Апеляційного суду Київської області від 31.10.2011 року у справі № 2-173/2010, а обов`язок ОСОБА_2 за судовим рішенням обмежується лише сплатою грошових коштів.

У відзиві на апеляційні скарги, представник позивача наголошував на тому, що ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про розгляд справи, суд здійснив всі необхідні процесуальні дії, спрямовані на її виклик. Звертав увагу суду на те, що судом не було порушено правила підсудності, оскільки позов, виник із приводу нерухомого майна, тому і позов був пред`явлений за місцем знаходження садового будинку, тому справа підсудна Бориспільському міськрайонному суду Київської області. Також зазначав, що позивач не отримував та не ознайомлювався з ухвалою Солом`янського районного суду від 01.10.2015 року у справі № 2609/15361/12, тому твердження апелянтів про те, що позивачу було достеменно відомо про відчуження садового будинку найпізніше у жовтні 2015 року ґрунтується на припущеннях, оскільки не підтверджено належними доказами, а на рекомендованому повідомленні в інформації про одержувача повідомлення стоїть прізвище, явно відмінне від прізвища позивача. При цьому, жодним учасником справи не надано доказів, що підтверджували б обізнаність позивача про відчуження садового будинку до 29 січня 2019 року.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_10 - ОСОБА_11 підтримав доводи своєї апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник третьої особи ОСОБА_2 - ОСОБА_12 підтримав доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 та просив її задовольнити.

Представник третьої особи ОСОБА_13 - ОСОБА_14 підтримав доводи апеляційних скарг та просив їх задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 проти доводів апеляційних скарг заперечував та просив залишити їх без задоволення.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що скарги підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 31 жовтня 2011 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуті грошові кошти, отримані за договором, у розмірі 2982074 гривні та судові витрати у розмірі 27357 гривень 96 копійок (т.1 а.с.7-10).

14 листопада 2011 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області був виданий виконавчий лист №2-173/2010 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 боргу у розмірі 2982074 гривні та судові витрати у розмірі 27357 гривень 96 копійок (т.1 а.с.11).

22 жовтня 2012 року головним державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ у Київській області було прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №30053113 з виконання вказаного виконавчого листа. Одночасно з відкриттям виконавчого провадження постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження на все майно ОСОБА_2 був накладений арешт в межах суми звернення стягнення 3009431 гривень 96 копійок (т.1 а.с.12,16-17).

18 квітня 2012 року начальник ВПВР УДВС ГТУЮ у Київській області Штепа С.О. виніс постанову про здійснення перевірки виконавчого провадження, в результаті якої виніс постанову про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження та про арешт майна боржника в межах виконавчого провадження №30053113.

На підставі ухвали Апеляційного суду Київської області від 09 жовтня 2012 року постанови начальника ВПВР УДВС ГТУЮ у Київській області Штепи С.О. про проведення перевірки №30053113 від 18 квітня 2012 року та скасування процесуальних документів «постанова про відкриття виконавчого провадження від 25 листопада 2011 року» та «постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 25 листопада 2011 року» були визнані неправомірними та скасовані (т.1 а.с.13-15).

18 квітня 2012 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 уклали договір купівлі-продажу садового будинку. Відповідно до умов якого ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_4 садовий будинок під номером АДРЕСА_4 (т.2 а.с.36).

В подальшому, а саме 30 травня 2017 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 також уклали договір купівлі-продажу садового будинку. Згідно з яким ОСОБА_4 відчужила на користь ОСОБА_1 садовий будинок під номером АДРЕСА_4 (т.2 а.с.26-27).

Крім цього, на підставі договору іпотеки від 18 лютого 2019 року з метою забезпечення виконання своїх зобов`язань за договором позики, укладеним 18 лютого 2019 року, ОСОБА_1 передала в іпотеку ОСОБА_5 належне їй на праві особистої приватної власності нерухоме майно, а саме: садовий будинок під номером АДРЕСА_4 (т.2 а.с.30-33).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що укладення договору купівлі-продажу не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу, тому боржник, який відчужує майно на підставі договору на користь третьої особи після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми боргу діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки укладаючи договір купівлі-продажу, та не повертаючи суму боргу, порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. При цьому, суд вказав, що не встановлено підстав для відмови у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, оскільки про порушення своїх прав позивачу стало відомо лише в 2019 році, після отримання інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №153463762 від 22 січня 2019 року, згідно якої власником садового будинку під номером АДРЕСА_4 вказано ОСОБА_1 .

Колегія суддів вважає, що такі висновки не в повній мірі ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права.

Так, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) зазначено, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Встановлено, що ОСОБА_2 , відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно ОСОБА_4 , був обізнаний про невиконане ним рішення Апеляційного суду Київської області від 31.10.2011 року, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 кошти у розмірі 2 982,074 грн. та судові витрати в сумі 27 357,96 грн. Вказане рішення апеляційного суду перебувало на примусовому виконанні у відділі ДВС ГУЮ У Київській області.

Тому, висновок суду про те, що договір купівлі-продажу нерухомого майна від 28.04.2012 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 порушує права позивача, оскільки перехід права власності на садовий будинок за наявності рішення про стягнення на користь позивача коштів у розмірі 2 982,074 грн. та судових витрат в сумі 27 357,96 грн., перебування цього рішення на примусовому виконанні, свідчить про мету приховати це майно від виконання за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_2 , який відчужив майно (садовий будинок) на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_4 після ухвалення рішення про стягнення з нього коштів, діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами, оскільки вчинив оспорюваний договір купівлі-продажу, який порушує майнові інтереси стягувача і направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про обґрунтованість вимог позивача.

Однак, дійшовши вірного висновку про обґрунтованість вимог позивача, суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для відмови у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, зазначивши, що про порушення своїх прав позивачу стало відомо лише в 2019 році, після отримання інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №153463762 від 22 січня 2019 року, згідно якої власником садового будинку під номером АДРЕСА_4 вказано ОСОБА_1 .

Так, відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України закріплено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позивач звертаючись до суду із позовом вказував на те, що про відчуження будинку він дізнався 29.01.2016 року, отримавши Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 52292481. При цьому, до позовної заяви долучив Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 153463762 від 22.01.2019 року.

Заперечуючи вказані обставини, ОСОБА_2 вказував на те, що про відчуження ним будинку, позивач та його представник були обізнані ще в 2012 році, що підтверджується поясненнями представника позивача під час розгляду справи № 2-173/2010 щодо розгляду заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню та виправлення описки у виконавчому листі.

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_2 надав суду роздруківку журналу судового засідання від 07.05.2012 року та диск із звукозаписом судового засідання від 07.05.2012 року (том 1 а.с. 159, 161).

Досліджуючи надані ОСОБА_2 докази, апеляційним судом встановлено, що в судовому засіданні 07 травня 2012 року був присутній представник позивача (заявника) ОСОБА_3 - ОСОБА_7 , який під час розгляду судом питання про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню та виправлення описки у виконавчому листі, зокрема зазначив, що позивачу відомо про відчуження майна боржником в день зняття начальником ВДВС арешту з майна (звукозапис судового засідання від 07.05.2012 року час 8 хв. 35 с.).

Таким чином, ОСОБА_2 доведено, що позивач та його представник ОСОБА_7 знали про відчуження садового будинку ще у 2012 році, і стороною позивача встановлених обставин не спростовано належними та допустимими доказами.

Зважаючи, на той факт, що позивач, звернувся до суду 29 січня 2019 року, а про відчуження садового будинку позивачу стало відомо у 2012 році, колегія суддів приходить до висновку, що позов пред`явлено з пропуском строку позовної давності, наслідки якого передбачені в ст. 267 ЦК України.

Враховуючи викладене, оцінивши наявні у справі докази, надавши їм належну правову оцінку, застосувавши норми матеріального, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , що суд дійшов помилкового висновку, що про порушення своїх прав позивачу стало відомо лише в 2019 році є обґрунтованими, та знайшли своє підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 не є належними відповідачами у справі, оскільки вони жодним чином не порушували прав позивача, та будь-які правовідносини між сторонами відсутні, колегія суддів відхиляє, враховуючи наступне.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; (пункти 1 і 4 частини другої статті 175 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Враховуючи, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є сторонами оспорюваних позивачем договорів-купівлі продажу, та договору іпотеки, то вони є належними відповідачами у даній справі.

Однак, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що оскільки ОСОБА_2 є стороною договору купівлі-продажу від 18 квітня 2012 року та саме він безпосередньо відчужив майно на користь ОСОБА_4 шляхом укладення договору купівлі-продажу, то ОСОБА_2 мав виступати як співвідповідач у справі, а не як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Овод А.П. про те, що суд першої інстанції порушив правила територіальної юрисдикції, оскільки справа не підсудна Бориспільському міськрайонному суду Київської області, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки позов пред`явлений у відповідності до ч. 1 ст. 30 ЦПК України за правилами виключної підсудності, за місцем знаходження нерухомого майна.

Щодо доводів апеляційної скарги представника відповідача про розгляд справи за відсутності відповідача, яка не була належним чином повідомлена про розгляд справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Згідно інформації відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області від 05.02.2019 року, ОСОБА_1 зареєстрованою не значиться.

Згідно листа Гнідинської сільської ради від 13.03.2019 року за адресою АДРЕСА_2 . ніхто не зареєстрований.

У зв`язку із зазначеним, виклик відповідача здійснювався судом через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке розміщувалося не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового розгляду.

Однак, суд першої інстанції не урахував, що на виконання ухвали суду, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Збирит О.В. було надано копію договору купівлі-продажу від 30.05.2017 року (том 2, а.с. 25-26), укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , з якого вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Крім того, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ницина-Марченко О.О., на виконання ухвали суду, було надано копію договору іпотеки від 18.02.2019 року, з якого вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 .

Таким чином, станом на 19 січня 2021 року у суду була наявна інформацію про зареєстроване місце проживання відповідача ОСОБА_1 , однак суд не повідомив її про час та місце розгляду справи.

Підсумовуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_1 не була повідомлена належним чином про розгляд справи, що є самостійною підставою для скасування рішення суду першої інстанції відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішуючи заяву про застосування строків позовної давності, враховує, що позивачу було відомо про відчуження ОСОБА_2 садового будинку, шляхом укладення договору купівлі-продажу з 2012 року, відтак у задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Підсумовуючи викладене, колегія судді приходить до висновку, що рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2021 року ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визнання договорів купівлі-продажу майна та договору іпотеки недійсними відмовити з підстав пропуску строку позовної давності.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляцій суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Овод Андрія Петровича та третьої особи - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2021 року скасувати та постановити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визнання договорів купівлі-продажу майна та договору іпотеки недійсними відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови суду складено 04 жовтня 2021 року.

Головуючий: Судді: