САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Справа №206/5547/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.09.2021 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Румянцева О.П.

при секретареві Биковій Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду у м. Дніпро матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , треті особи Управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради та Самарська районна у місті Дніпрі рада про зобов`язання вчинити певні дії,

за участю: представника позивача ОСОБА_4 ,

представника відповідачів ОСОБА_5 ,

відповідача ОСОБА_3 , -

ВСТАНОВИВ:

15 грудня 2020 року позивач звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 , треті особи Управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради та Самарська районна у місті Дніпрі рада про зобов`язання вчинити певні дії. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу Ѕ частини житлового будинку від 13.02.2015, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Ярмолюк М.М., зареєстрованого в реєстрі за №229, та на підставі договору дарування Ѕ частини житлового будинку від 27.05.2020, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Ярмолюк М.М., зареєстрованого в реєстрі за №358, розташованого на земельній ділянці загальною площею 0,1000 м2 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :09:515:0079. Суміжним користувачем земельної ділянки зліва є ОСОБА_2 , яка є власницею Ѕ частини домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, серія та номер 2-1137, виданого 16.08.2017 Восьмою дніпровською державною нотаріальною конторою та Ѕ частини домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер 2-208, виданого 12.02.2020 Восьмою дніпровською державною нотаріальною конторою. У зв`язку з неприязними стосунками між нею та відповідачем, остання з метою ускладнити їй життя та наразити на небезпеку її життя та здоров`я, почала на своїй земельній ділянці впритул до її паркану, який розділяє межі їх земельних ділянок будувати вигрібну яму з порушенням правил, стандартів та санітарних норм, чим створює некомфортні умови для проживання. Оскільки, внаслідок побудови вигрібної нечистоти потрапляють в підземний грунт, а звідти проникають до колодязя з питною водою, який є єдиним джерелом водопостачання її домоволодіння та який був побудований ще до 1974 року. Просить суд зобов`язати ОСОБА_2 перенести будівництво вигрібної ями за адресою: АДРЕСА_1 на відстань не менше 20 метрів від індивідуального колодязя, який знаходиться у власності ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

11 січня 2021 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в підготовчому засіданні в порядку загального позовного провадження.

05 лютого 2021 року від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву в якому вона, зазначає, що з позовними вимогами не погоджується, оскільки свої позовні вимог позивач будує на підставі особистої думки без належного документального підтвердження. У підтвердження свого позову ОСОБА_1 не надала жодного належного доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування. Позивач зазначила неіснуючі обставини, оскільки під парканом нею власноруч створено місце для розташування дренажу для поглинення строку дощових вод, які стікають з нахилу ґрунту з боку її земельної ділянки під стіни її будинку, що в свою чергу утворює можливість пошкодження фундаменту будинку та значно погіршує її умови життя, оскільки вологість у будинку негативно впливає на стан її здоров`я. Різниця нахилу землі на їх ділянках обумовлена тим, що позивач штучно підняла ї рівень. Щодо порушення з її боку правил, стандартів та санітарних норм взагалі не є можливим, оскільки їй добре відомі умови розташування вигрібної ями, її обладнання та матеріали, які необхідно використовувати. Позивач не зазначає, що крім колодязя вона має централізоване водопостачання, яке дійсно є джерелом водопостачання її домоволодіння. Позивач зазначає, що нечистоти з вигрібної ями потрапляють у її грунт, але згідно її позову вигрібна яма лише будується. Позовна заява немає документального підтвердження викладених доводів. Відсутнє будь-яке підтвердження наявності будівництва вигрібної ями (акт обстеження земельної ділянки від 18.10.2020, підписаний в.о. Голови територіального комітету ОСОБА_6 та квартальною ОСОБА_7 щодо будівництва вигрібної ями на відстані приблизно 5 метрів до колодязя не є офіційним документом, складено без належного фіксування, проведення замірів та особами, які невідомо чи мають право складати такий акт, враховуючи досвід та професійні навики), підтвердження фахівцем наявності погіршення стану питної води та причини. Просить відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі. 09 лютого 2021 року від представника третьої особи Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області Шай А.С. надійшли письмові пояснення, в яких він зазначає, що діючим законодавством не передбачено підстав для безпосередньої реалізації Держпродспоживслужбою своїх повноважень на об`єктах, територіях, належних фізичним особам на праві приватної власності без їх згоди. ОСОБА_1 не зверталась до Головного управління стосовно порушень про якій йшлося у її позовній заяві. У Головному управлінні відсутня інформація, документи, які стосуються предмету спору по даній справі, Головне управління не перебувало та не перебуває у будь-яких відносинах зі сторонами або іншими особами у зв`язку із спором, який виник між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Головне управління мало б можливість перевірити обставини про які повідомляє у своєму позові позивач, встановити факт порушення санітарного законодавства зі сторони відповідача лише за умови надходження відповідного звернення ОСОБА_1 та згоди ОСОБА_2 здійснити відповідну перевірку на території її приватної сади дим. Тоді, якщо було б підтверджено, що своїми діями ОСОБА_2 порушила санітарне законодавство, Головне управління застосувало б до останньої адміністративну відповідальність за адмінправопорушення, визначене ст.42 КУпАП. Спір може бути вирішеного лише у порядку цивільного судочинства. Відсутні об`єктивні підстави вважати, що рішення по даній справі вплине на права та обов`язки Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області по відношення до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а тому участь Головного управління в якості третьої особи у даній справі буде безпідставною та такою, що не ґрунтуватиметься на приписах процесуального закону.

24 березня 2021 року від позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив в якій вона посилається на те, що стосовно належності чи неналежності доказів доданих нею до позовної заяви, вважає, що відповідач висловлює свою суб`єктивну точку зору, оскільки нею особисто до відзиву не надано жодного доказу, який би підтверджував обставини викладені в ньому. До позовної заяви були додані фотографії, які підтверджують наявність вигрібної ями та акт обстеження земельної ділянки, яким зафіксовано факт будівництва вигрібної ями на відстані приблизно 5 метрів до колодязя з питною водою. Для вживання та приготування їжі вона використовує джерельну воду з колодязя, а для технічних потреб воду з централізованого водопостачання. Просить задовольнити позовні вимог у повному обсязі.

12.08.2021 року позивач надала суду уточнену позовну заяву відповідно до якої до участі у справі в якості співвідповідача було залучено ОСОБА_3 з тих підстав, що 25.05.2021 року позивач ОСОБА_2 за договором дарування здійснила відчуження свого домоволодіння АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_3 , який відповідно з цього моменту став суміжним користувачем земельної ділянки зліва, однак ОСОБА_2 фактично і надалі продовжує проживати у вищевказаному домоволодінні.

09.09.2021 від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву відповідно до якого останній заперечував проти позовних вимог, з тих підстав, що позивач не надає належного документального підтвердження зазначеним нею обставинам, є незрозумілим, які саме положення чинного законодавства порушено відповідачами, будь-які належні докази щодо будівництва вигрібної ями відсутні, як і відсутні будь-які висновки фахівців.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити у повному обсязі.

Представник позивача ОСОБА_4 в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечувала проти позову та просила відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_8 в судовому засіданні заперечувала проти позову та просила відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 пояснив, що на час подання позову та до теперішнього часу жодного будівництва на ділянці не відбувається, йде підготовка паперів для будівництва, архітектор має надати план ділянки де і що буде знаходитись, для цих цілей спочатку необхідно узаконити земельну ділянку, надалі питанням будівництва буде займатися профільна організація. Під парканом ним створено місце для дренажу з метою поглинення стоку дощових вод.

Враховуючи пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу Ѕ частини житлового будинку від 13.02.2015, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Ярмолюк М.М., зареєстрованого в реєстрі за №229, та на підставі договору дарування Ѕ частини житлового будинку від 27.05.2020, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Ярмолюк М.М., зареєстрованого в реєстрі за №358, розташованого на земельній ділянці загальною площею 0,1000 м2 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :09:515:0079, ОСОБА_1 належить житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.11-22).

Відповідно до листа КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» ДМР №10830 від 17.09.2020, станом на 31.12.202012 в матеріалах інвентаризаційної справи за адресою: АДРЕСА_1 (колишня адреса: АДРЕСА_2 ) відсутні відомості щодо року побудови колодязя, зазначеного під літерою «К». Уперше колодязь літ.К був про інвентаризований під час первинної інвентаризації домоволодіння за вищезазначеною адресою, проведеної у 1974 році, з відсотком зносу 10%. Відомості щодо наявності на вищезазначеній ділянці «питної ями» на дату останнього обстеження, проведеного 28.10.1990, відсутні (а.с.23).

ОСОБА_2 була власницею Ѕ частини домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, серія та номер 2-1137, виданого 16.08.2017 року Восьмою дніпровською державною нотаріальною конторою на Ѕ частини домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер 2-208, виданого 12.02.2020 року Восьмою дніпровською державною нотаріальною конторою.

25.05.2021 року ОСОБА_2 за договором дарування здійснила відчуження свого домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , що підтверджується відповідним договором дарування житлового будинку від 25.05.2021 року № HMP 341488 (а.с.160-162)

Згідно акту обстеження земельної ділянки, складеного 18.10.2020, в.о. голови територіального комітету Разумовським Ю.С. та квартальною ОСОБА_7 вбачається, що під час обстеження встановлено, що власником домоволодіння за адресою АДРЕСА_3 , розпочато будівництво вигрібної ями на відстані приблизно п`ять метрів до колодязя, що розташований на території домоволодіння ОСОБА_1 (а.с.29).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходив з наступних висновків.

У відповідності до положень ст. 152 ЗК України, власник або землекористувач земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю.

Згідно із ст. 391ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

В судовому засіданні представник позивача зазначив, що відповідач почала будівництво на своїй земельній ділянці вигрібної ями, яку розташувала впритул до її паркану. Таке розташування вигрібної ями порушує правила та стандарти і санітарні норми, чим створює їй некомфортні умови для проживання.

Із зазначеного питання позивач зверталась до Головного Управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області.

Статтею 103 ЗК України передбачено, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

Так, суд критично ставиться до акту обстеження земельної ділянки від 18.10.2020 року, що підписано виконуючим обов`язки Голови територіального комітету ОСОБА_6 та квартальною ОСОБА_7 щодо будівництва вигрібної ями на відстані приблизно 5 метрів до колодязя, оскільки він не містить в собі інформації щодо належного фіксування зазначених обставин, як то проведення замірів, відомостей щодо кваліфікації профільних фахівців тощо.

Представник позивача в судовому засіданні наполягав на тому, що існування вигрібної ями на тому місті, де вона зараз розташована, порушує права позивача, а тому і просить її перенести.

З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 цього Кодексу вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою.

Розглядаючи зазначену справу, суд забезпечив сторонам та їх представникам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Факт порушення права, згідно з приписами ЦПК України має довести особа, яка звертається з позовом.

Для з`ясування цих фактів суд має визначити суб`єктний склад спірних правовідносин, тобто встановити коло осіб, які є власниками або користувачами суміжних земельних ділянок чи співвласниками або співкористувачами земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво та наявність чи відсутність їх обґрунтованих заперечень щодо самочинного будівництва, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19.11.2014 року у справі №6-180цс14, та у постанові від 17.09.2014 р. у справі №6-137цс14.

Розглядаючи позови про знесення самочинно збудованого майна відповідно до вимог ст.391 ЦК України та положень частини сьомої статті 376 ЦК України, суд, встановивши, що самочинна забудова здійснена на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети цій особі, повинен з`ясувати: чи заперечує власник земельної ділянки проти визнання права власності на таку забудову за особою, що її здійснила; чи не порушує така забудова права на земельну ділянку інших осіб а в раді зведення забудови на наданій земельній ділянці - чи не здійснено таку забудову з відхиленням від проекту або будівельних норм і правил, чиї права порушено такою забудовою, чи можливо здійснити перебудову з метою поновлення порушених прав з дотриманням будівельних норм і правил або положень проекту; чи не відмовляється особа від такої перебудови.

Отже, єдиною підставою для знесення самочинно побудованих будівель є доведеність факту порушення прав позивача самочинною забудовою.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з положень ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення.

Об`єктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наявний у матеріалах цивільної справи.

Однак, всупереч вказаним вимогам закону позивачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які вона посилається, а саме щодо існування вигрібної ями, або її будівництва, яка розташована на земельній ділянці, що перебуває у користуванні відповідачів, а також не було доведено факту порушення її прав діями відповідачів.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.50 року, яка набрала чинності для України з 11.09.97 року і, відповідно до ст. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

У п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

В п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" наголошується, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі "Серявін та інші проти України" зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").

Враховуючи вищенаведене та аналізуючи матеріали справи в їх сукупності, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши належність та допустимість доказів, а також достатність та взаємозв`язок, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог, як недоведених.

Оскільки позивачу відмовлено у задоволені її позовних вимог в повному обсязі, у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати на її користь не відшкодовуються.

На підставі викладеного, керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст. 15, 20, 317, 331, 375, 391 ЦК України, ст.ст. 103, 152 ЗК України, ст.ст. 3-5, 13, 76-82, 89, 133, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ), треті особи: Управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області (м. Дніпро, вул. Філософська, буд.39-а, ), Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради (м. Дніпро, вул. Січеславська Набережна, буд.9-а, ) та Самарська районна у місті Дніпрі рада (м. Дніпро, вул. 20-річчя Перемоги, буд.51, ) про зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення складено 07 жовтня 2021 року.

Суддя О.П.Румянцев