П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2021 року м. Київ

Справа № 755/9458/20

Провадження: № 22-ц/824/12442/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Пікуль А.А., Борисової О.В.,

секретар Івасенко І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Ковальової Олени Олександрівни в інтересах ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 березня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Савлук Т.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності на нерухоме майно, набуте під час проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу,

в с т а н о в и в :

В липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він в період з 25 травня 2010 року по 13 серпня 2013 року, а також в період з ІНФОРМАЦІЯ_1 по 19 вересня 2016 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. Розірвавши шлюб вперше, подружжя фактично припинило шлюбні відносини, проте з серпня 2014 року поновило їх знову. ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народилася донька - ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_1 між сторонами було укладено шлюб. До офіційної реєстрації шлюбу, але вже після народження спільної дитини, 19 серпня 2015 року за спільні кошти сторони придбали автомобіль марки «Mercedes C200», д.н.з. НОМЕР_1 . Оскільки він, ОСОБА_1 , є громадянином Грузії сторони спільно вирішили зареєструвати автомобіль на ім`я відповідачки. В подальшому сторони спільно користувались автомобілем та спільно несли витрати на його утримання. Проте, після погіршення стосунків між ними, він, позивач, залишив автомобіль у користуванні відповідачки. 07 липня 2016 року ОСОБА_2 подала до правоохоронних органів заяву про викрадення автомобіля марки «Mercedes C200», д.н.з. НОМЕР_1 . На підставі її заяви до ЄРДР було внесено відомості про кримінальне правопорушення №0009677. Відповідачка не заперечувала той факт, що вказаний автомобіль перебував у спільній сумісній власності, а тому погодилась на те, щоб позивач сплатив їй половину його вартості - 7 000,00 доларів США. Він, ОСОБА_1 , розраховував на те, що як співвласник автомобіля, він буде визнаний у вищевказаному кримінальному провадженні потерпілим. 21 червня 2019 року він направив до слідчого відділу Дніпровського УП ГУНП у м. Києві заяву про визнання його потерпілим у кримінальному провадженні №0009677, однак, постановою слідчого від 24 липня 2019 року йому було відмолено в задоволенні заяви. Відмова була обґрунтована тим, що оскільки автомобіль було придбано на ім`я відповідачки до реєстрації шлюбу з позивачем, він не може вважатись таким, що перебуває у спільній сумісній власності. Зважаючи на викладене, просив суд встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу його, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 в період з серпня 2014 року по 28 серпня 2015 рок; визнати за ним право власності на автомобіль «Mercedes C200», д.н.з. НОМЕР_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 22 березня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Ковальова О.О. в інтересах ОСОБА_1 направила апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції не звернув уваги на наявні в матеріалах справи докази, зокрема, розписку відповідачки про отримання коштів в сумі 7 000,00 доларів США в якості компенсації половини його вартості, свідоцтва про народження дитини, які підтверджують факт спільного проживання. Допитані в судовому засіданні свідки підтвердили, що відповідачка фактично визнавала спірний автомобіль спільною сумісною власність з позивачем, та зазначили, що позивач мав безперешкодний доступ до квартири відповідачки, сторони мали спільні плани, в тому числі, і щодо придбання автомобіля.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 12 серпня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Морозова Т.В. в інтересах ОСОБА_2 заперечувала проти апеляційної скарги та зазначила, що апеляційна скарга не містить належних доказів порушень, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду. Також відмітила, що у сторін спору навіть під час шлюбу не було спільного бюджету, оскільки позивач не працював та ніякої участі в утримуванні сім`ї не приймав. Крім того, вказала, що позивач та відповідач ніколи не розподіляли між собою обов`язки по веденню домашнього господарства та ніколи разом не вирішували питання спільного життя. Додатково зазначила, що дії позивача містять виключно корисливі мотиви і є нічим іншим, ніж спробою заволодіти чужим майном. Просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

У відповіді на відзив адвокат Ковальова О.О. в інтересах ОСОБА_1 вказала, що відповідач як в суді першої інстанції, так і у відзиві на апеляційну скаргу погоджувалась із тим, що спірний автомобіль є її спільною сумісною власністю із позивачем, прийняла від нього грошові кошти в якості компенсації вартості автомобіля, та зазначала, що не має до позивача претензій щодо права власності на авто. Зазначила, що, звинувачуючи позивача у введені суду в оману щодо показів свідків, відповідачка жодним чином не заперечує їх суперечливість та той факт, що вони спростовуються іншими, наявними у справі доказами.

В судовому засіданні адвокат Ковальова О.О. в інтересах ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, та просила її задовольнити.

Адвокат Морозова Т.В. в інтересах ОСОБА_2 заперечувала проти апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, з 25 травня 2010 року ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2

13 серпня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві а/з № 294 шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 розірвано (т. а.с.69).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась донька ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 76).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 вересня 2016 року шлюб між сторонами розірвано повторно.

Згідно листа Головного сервісного центру МВС від 23 грудня 2020 року та інформації Єдиного державного реєстру транспортних засобів про власників транспортного засобу «Mercedes-Bens C200», номер кузова: НОМЕР_2 , VIN: НОМЕР_3 , 2005 року випуску, 19 серпня 2015 року здійснено перереєстрацію транспортного засобу на нового власника за довідкою-рахунком, а саме на ОСОБА_2 (а.с. 202)

07 липня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до правоохоронних органів із заявою про викрадення транспортного засобу марки «Mercedes-Benz C200», д.н.з. НОМЕР_1 , за якою внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про кримінальне провадження №0009677 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 Кримінального кодексу України. (а.с. 119)

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено факт спільного проживання з ОСОБА_2 у період з серпня 2014 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ці обставини не підтверджено належними та допустимими доказами, які беззаперечно мали свідчити про їх, сторін, спільне проживання, ведення господарства, спільного побуту та наявність взаємних прав та обов`язків. Також позивачем не доведено факту придбання спірного автомобіля за рахунок спільних коштів з відповідачем.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною другою статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення права спільної сумісної власності на майно.

Правило статті 74 СК України, поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у зареєстрованому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, зокрема ведення спільного господарства, прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї, спільне проживання тощо.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, показання свідків; ділова та особиста переписка; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, довідки житлово-експлуатаційних організацій, органів місцевого самоврядування про спільне проживання та ведення господарства тощо.

Подібні висновки викладено Верховним Судом у постанові від 07 грудня

2020 року у справі № 295/14208/18-ц (провадження № 61-12879св20).

Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання необхідно зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17, провадження № 61-1623св19.

За своєю правовою природою принцип змагальності сторін у цивільному судочинстві засновано на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей суду та сторін. При цьому принцип змагальності сторін взаємопов`язаний із принципами диспозитивності цивільного судочинства та незалежності суду. Суд досліджує та оцінює надані учасниками справи або витребувані за їх клопотання докази, але, за загальним правилом, збирання доказів не є обов`язком суду (статті 2, 12, 13 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав належну правову оцінку доводам сторін, наданим ними доказам та дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено факту спільного проживання з ОСОБА_2 у період з серпня 2014 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Ці обставини не підтверджено належними та допустимими доказами, які беззаперечно мали свідчити про їх спільне проживання, ведення господарства, спільного побуту та наявність взаємних прав та обов`язків, що є характеризуючими ознаками сім`ї, тому відсутні підстави для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю позивача та відповідачки у зазначений період.

Сам по собі факт народження спільної дитини не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у розумінні статті 74 СК України. Свідоцтво про народження дитини, на яке посилається скаржник, є лише документом, що підтверджує факт реєстрації народження дитини, а тому такий документ без наявності інших доказів, зокрема, про їх спільне проживання, ведення господарства, спільного побуту не може беззаперечно свідчити про спільне проживання сторін.

Щодо посилань скаржника на те, що допитані судом першої інстанції свідки підтвердили обставини, на які позивач посилається в обґрунтування свої вимог, колегія суддів відхиляє як безпідставні та необґрунтовані, оскільки допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_7 (сусідка), ОСОБА_8 (дружина брата), ОСОБА_9 (подруга), ОСОБА_10 (колишній чоловік), ОСОБА_11 (брат) засвідчили, що у період з серпня 2014 року по серпень 2015 рік ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не проживали однією сім`єю, жодних сімейних відносин не підтримували, за вказаний період лише декілька разів бачили позивача, який заходив до квартири відповідачки. Засвідчили, що відповідачка разом з синами від першого шлюбу проживають у трьохкімнатній квартирі АДРЕСА_1 , позивач орендував та проживав у квартирі, яка знаходиться у Деснянському районні м. Києва, точна адреса свідкам невідома, окрім того, свідки зазначили, що відповідачка самостійно турбується про себе та своїх дітей, має свої власні доходи, постійно отримує матеріальну підтримку від своєї матері, яка проживає в Росії, та за своїм матеріальним станом має можливість допомагати доньці та онукам, періодично приїздить та навідує доньку. Відповідачка також мала підтримку з боку колишнього чоловіка та брата, який проживає в Грузії, та доволі часто приїздить навідувати сестру.

Свідки наголосили на тому, що ОСОБА_1 лише інколи навідувався до позивачки, і навіть після реєстрації шлюбу у квартирі відповідачки не проживав.

Посилаючись на те, що свідки підтвердили факт визнавання спірного автомобіля спільною сумісною власність з позивачем, та зазначили, що позивач мав безперешкодний доступ до квартири відповідачки, сторони мали спільні плани, в тому числі, і щодо придбання автомобіля, скаржник спотворює свідчення свідків, що підтверджується наявним в матеріалах справи записом судового засідання від 12.03.2021року.

Як убачається із матеріалів справи, встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу необхідно позивачу для доведення підстав набуття права власності на транспортний засіб - автомобіль марки «Mercedes-Benz C200», д.н.з. НОМЕР_1 , та визначення його правового статусу майна, як об`єкта спільної сумісної власності.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, скаржник посилався на розписку відповідачки від 14 червня 2018 року, в якій вона фактично погодилась із тим, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю та прийняла від позивача грошові кошти в якості компенсації половини його вартості та не має до позивача претензій щодо права власності на автомобіль.

Колегія суддів не приймає до уваги такі доводи апеляційної скарги, оскільки зміст розписки, написаної відповідачкою в рамках кримінального провадження, відкритого за фактом викрадення спірного автомобіля, свідчить про те, що ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 7 000 доларів США в якості часткового відшкодування вартості автомобіля. Також у розписці відповідачкою зазначено про те, що вона не має та не матиме будь-яких претензій з приводу події, що відбулась 07.07.2016 року, та відносно якої вона відмовляється від приватного обвинувачення у кримінальному провадженні.

Тобто, у зв`язку з частковим відшкодуванням вартості викраденого автомобіля відповідачка відмовилась від приватного обвинувачення у кримінальному провадженні, а не прийняла від позивача грошові кошти в якості компенсації половини його вартості та не має до позивача претензій щодо права власності на автомобіль, як зазначає скаржник. Таке трактування змісту розписки є лише власними судженнями та міркуваннями представника позивача, які не спростовують правову природу вказаного письмового документу.

За відсутності правових підстав для задоволення позову в частині встановлення факту спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу з серпня 2014 року по ІНФОРМАЦІЯ_1, та відсутності будь-яких доказів придбання спірного автомобіля внаслідок спільної праці та проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу в зазначений період, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову в частині визнання за позивачем права власності на належний ОСОБА_2 автомобіль.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Апеляційна скарга за своїм змістом є повторенням правової позиції, викладеної в позовній заяві, аргументи якої знайшли належну оцінку в рішенні суду першої інстанції. Доводів на спростування висновків суду апеляційна скарга не містить.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга адвоката Ковальової О.О. в інтересах ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 березня 2021 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Ковальової Олени Олександрівни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 07 жовтня 2021 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді А.А. Пікуль

О.В. Борисова