Справа № 713/1315/20
Провадження №2/713/437/21
РІШЕННЯ

іменем України

28.09.2021 м. Вижниця

Вижницький районний суд Чернівецької області в складі: головуючого судді Пилип`юка І.В., з участю секретарки судових засідань Паучек Є.В., позивача ОСОБА_1 , представника відповідачки адвоката Краснюка Валентина Васильовича, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вижниця в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

У позові вказував, що йому на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Берегометської селищної ради 29.10.2004 року належить житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 .

У житловому будинку зареєстрований він, колишня дружина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після розірвання шлюбу відповідачка ОСОБА_2 проживала з ним у будинку, але у 2008 році виїхала на роботу в Італію і з того часу за місцем реєстрації не проживає. Син ОСОБА_3 , більше трьох років тому також виїхав в Італію до матері, і з того часу по місцю реєстрації не проживає, будь-яких стосунків з ним не підтримує.

Відповідачі участі у сплаті комунальних платежів та в утриманні житла не беруть, особистих речей в будинку не мають. Перешкод в користуванні жилим приміщенням відповідачам не чинив.

Зазначав, що реєстрація відповідачів у його житловому будинку порушує його право на вільне розпорядження і користування майном, оскільки він позбавлений можливості оформити субсидію на сплату комунальних послуг.

Просив визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 , який належить йому на праві приватної власності та стягнути з відповідачів на його користь судові витрати.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 заявлений позов підтримав, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини просив позовні вимоги задовольнити. Пояснив, що житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 будував з першою дружиною, а з ОСОБА_2 покращили зазначене майно. У 1995 році вони з відповідачкою припинили шлюбні відносини і рішенням суду йому було виділено спірний житловий будинок в порядку поділу спільного майна подружжя. Але у 1997 році вони знову почали спільно проживати і у них народився син ОСОБА_3 .

Вказав, що 22.05.2008 року відповідачка ОСОБА_4 виїхала за кордон. У 2010 році приїхала в гості, але не надовго. У 2015 році ОСОБА_3 виїхав за кордон і більше не повертався. У 2017 році відповідачка ОСОБА_2 забрала всі речі з його будинку. З 2019 року поживає з першою дружиною ОСОБА_5 , з якою перебував у зареєстрованому шлюбі до реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 . Йому невідомо, чи є у відповідачів інше житло.

Зазначив, що відповідачка ОСОБА_2 у червні 2021 року повернулася з Італії для зміни паспорта громадянина України для виїзду за кордон, однак за зареєстрованим місцем проживання не з`являлася, а де проживала, невідомо.

У судове засідання відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не з`явилися, належно повідомлені про дату, час і місце розгляду справи про що є відомості в матеріалах справи. Причини неявки суду не повідомили та не подали у встановлений судом строк відзив на позов.

У судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Краснюк В.В. заявлений позов не визнав. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 за безпідставністю, оскільки ОСОБА_2 іншого житла не має. Підтвердив, що ОСОБА_2 з 2008 року перебуває на заробітках в Італії.

Щодо задоволення позовних вимог до ОСОБА_3 не заперечував, оскільки його інтересів не представляє.

Суд, заслухавши позивача ОСОБА_1 , представника відповідачки адвоката Краснюка В.В., вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню в повному об`ємі з таких підстав.

Підставою для звернення ОСОБА_1 з даним позовом до суду є неможливість розпоряджатися належним йому на праві приватної власності житловим будинком, що розташований по АДРЕСА_1 , оскільки в ньому зареєстровані, але без поважних причин не проживають: колишня дружина - ОСОБА_2 з 2008 року та син - ОСОБА_3 з 2015 року.

На підтвердження позовних вимого позивачем ОСОБА_1 надано такі докази:

копію будинкової книги для прописки громадян, що проживають у вказаному житловому будинку, з якої встановлено, що у житловому будинку, в АДРЕСА_1 зареєстровані: з 22.11.1988 року - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 26.02.1989 року - відповідачка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 30.11.2004 року - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (знятий з реєстрації 12.11.2019 року), а з 30.03.2004 року - відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

копію рішення виконавчого комітету Берегометської селищної ради №94 від 06.10.2004 року «Про затвердження акта державної технічної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта», яким виконком селищної ради вирішив:

1. Акт державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом об`єкта в експлуатацію про закінчення будівництва житлового будинку та господарських споруд за ОСОБА_1 затвердити та прийняти в експлуатацію.

2. Оформити право власності на житловий будинок та господарські споруди, що знаходяться в АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

3. На підставі цього рішення ОСОБА_1 видати свідоцтво про право власності на житловий будинок та господарські споруди.

4. Зобов`язати ОСОБА_1 зареєструвати свідоцтво у Вижницькому РБТІ;

копію свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 , виданого 29.10.2004 року виконавчим комітетом Берегометської селищної ради, та копію витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №5519516, виданого 20.11.2004 року ДКП «Вижницьке РБТІ», з яких встановлено, що 20.11.2004 року на підставі рішення Берегометської селищної ради №94 від 06.10.2004 року за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстровано право приватної власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 ;

копію інвентарної справи на житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 , з якої встановлено, що інвентаризація проведена станом на 04.06.2004 року на ім`я ОСОБА_1 , і нею встановлено, що житловий будинок складається з: коридору підсобною площею 0,70 кв.м; комори підсобною площею 7,20 кв.м; кімнати житловою площею 21,20 кв.м; кімнати житловою площею 16,80 кв.м; кухні підсобною площею 8,20 кв.м. Загальна житлова площа 38,00 кв.м, підсобна площа 20,10 кв.м;

копію свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , виданого 09.02.1995 року Вижницьким відділом реєстрації актів громадянського стану, з якого встановлено, що ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який розірвано 03.02.1995 року;

акти обстеження матеріально-побутових умов №198 від 24.01.2020 року, №447 від 19.02.2020 року, №564 від 13.03.2020 року, №687 від 15.04.2020 року, №790 від 25.05.2020 року, №970 від 26.06.2020 року та №1083 від 14.07.2020 року, затверджені головою Берегометської селищної ради та довідки виконкому Берегометської селищної ради №347 від 24.01.2020 року, №680 від 19.02.2020 року, №943 від 16.03.2020 року, №113 від 29.04.2020 року, №1345 від 25.05.2020 року та №1742 від 26.06.2020 року, з яких встановлено, що в АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , колишня дружина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_2 з 2008 року (перебуває в Італії), а ОСОБА_3 з 2015 року за зареєстрованим місцем проживання не проживають;

довідку виконавчого комітету Берегометської селищної ради №4003 від 28.09.2021 року, з якої встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 проживає у власному житловому будинку в АДРЕСА_1 з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

На підтвердження заперечень проти позову та спростування позовних вимог відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 жодних доказів не надали.

На підтвердження заперечень проти позову та спростування позовних вимог представник позивачки адвокат Краснюк В.В. надав такі докази:

копію ухвали Вижницького районного суду від 10.07.1995 року по цивільній справі №2-159 1995 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про поділ майна подружжя, якою затверджено мирову угоду, згідно якої:

ОСОБА_2 виділити її долю в майні подружжя в грошовому вигляді в сумі 40 000 000,00 карбованців, з яких 30 000 000,00 крб. ОСОБА_1 сплачує їй негайно, а 20 000 000,00 крб. виплачує до 15.09.1995 року.

ОСОБА_1 виділити в натурі будинковолодіння, яке розміщене в АДРЕСА_1 , визнавши за ним право власності на це майно.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд застосовує такі норми права.

У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Аналогічні положення містяться у частині 1 ст.321 ЦПК України, згідно якої право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до чч.1,2ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно з ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до ст.150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно частин 1, 4 ст.156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч.2 ст.64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Права членів сім`ї власника на користування жилим приміщенням урегульовані статтею 405 ЦК України, відповідно до вимог якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено між ним і власником житла або законом.

У частині 4 статті 9 ЖК Української РСР закріплено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Положеннями ст.391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 72 ЖК Української РСР передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У постановах Верховного Суду України від 15.05.2017 року у справі №6-2931цс16, від 29.11.2017 року у справі №753/481/15-ц (провадження №6-13113цс16), від 09.10.2019 року у справі №695/2427/16-ц, (провадження №61-29520св18), від 09.10.2019 року у справі №523/12186/13-ц (провадження №61-17372св18) викладено висновки, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Суд враховує, що відповідно до положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

А відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла. Вказане право охоплює право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Таким чином, пункт 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Також суд враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 15.01.2020 року по справі №754/613/18-ц, у якому зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені.

Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18.11.2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02.12.2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище положень Конституції України, норм цивільного та житлового законодавства України в сукупності з положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку про те, що:

право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї;

припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє колишніх членів його сім`ї права користування займаним житловим приміщенням, але виключно визначеним власником;

конкретне місце проживання є житлом особи і підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод виключно за наявності достатніх та триваючих зв`язків цієї особи із конкретним місцем проживання;

будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом і повинно відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним з переслідуваною законною метою, а тому повинно відбуватись виключно в судовому порядку;

у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки.

Частиною 3 ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У п.3 ч.2 ст.129 Конституції України закріплено основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

З наданих позивачем та представником відповідачки безпосередньо досліджених у судовому засіданні письмових доказів судом установлено, що:

- з 20.11.2004 року ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок загальною площею 58,10 кв.м (житловою площею 38,00 кв.м, підсобною площею 20,10 кв.м), розташований в АДРЕСА_1 ;

- відповідачка ОСОБА_2 є колишньою дружиною позивача ОСОБА_1 (шлюб розірвано 03.02.1995 року), а відповідач ОСОБА_3 - його повнолітнім сином;

- за згодою позивача з 26.02.1989 року у належному йому на праві приватної власності житловому будинку зареєстрована відповідачка ОСОБА_2 , а з 30.03.2004 року -відповідач ОСОБА_3 ;

- відповідачка ОСОБА_2 з 2008 року, а відповідач ОСОБА_3 з 2015 року за зареєстрованим місцем проживання не проживають, особистих речей у будинку немає;

- з 2019 року позивач ОСОБА_1 поживає однією сім`єю з першою дружиною ОСОБА_5 , з якою перебував у зареєстрованому шлюбі до реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 ;

- у червні 2021 року відповідачка ОСОБА_2 приїздила на Україну, проте за зареєстрованим місцем проживання не з`являлася, місце її проживання на території України позивачу не відоме.

Аналіз досліджених судом доказів в їх сукупності та встановлених на їх підставі обставин дає підстави для висновку, що позивачем ОСОБА_1 доведено належними, достатніми та допустимими доказами, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є колишніми членами сім`ї позивача, які були з його згоди зареєстровані у належному йому на праві приватної власності житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , однак без поважних причин, понад один рік за місцем реєстрації не проживають і з 2008 року ОСОБА_2 , а з 2015 року ОСОБА_3 втратили будь-які зв`язки з даним місцем проживання.

Це підтверджено дослідженими в суді належними доказами, доказів протилежного суду не представлено.

За встановлених судом обставин, право приватної власності позивача ОСОБА_1 підлягає захисту шляхом визнання відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право на користування вказаним житлом.

Таким чином, Суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані та підлягають до задоволення із стягненням з відповідачів на користь позивача судових витрат по сплаті судового збору відповідно до ст.141 ЦПК України.

На підставі викладеного, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ст.ст.41, 47 Конституції України, ст.ст.16, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст.ст.9, 64, 71, 72, 150, 156 ЖК Української РСР, практики Європейського суду з прав людини, ст.ст.4, 12, 13, 76-81, 141, 258-259, 263-265, 268, 272, 273, 354, п.3 розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України, Суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право на користування житловим будинком в АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на праві приватної власності.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстрованого та жителя АДРЕСА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 420,40 грн (чотириста двадцять гривень 40 коп).

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстрованого та жителя АДРЕСА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 420,40 грн (чотириста двадцять гривень 40 коп.).

Складання повного тексту рішення відкладено на строк десять днів з дня оголошення вступної та резолютивної частин рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Роз`яснити, що відповідно до п.3 розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований та житель АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 .

Відповідачка - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

Відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя Іван ПИЛИП`ЮК