П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2021 року

м. Рівне

Справа № 565/1767/20

Провадження № 22-ц/4815/1079/21

Головуючий у Кузнецовському міському суді

Рівненської області: суддя Бренчук Г.В.

Час, дата і місце ухвалення рішення суду першої інстанції:

09 год. 55 хв. 11 травня 2021 року

(вступна і резолютивна частини)

в м. Вараш Рівненської області

Повний текст складено: 17 травня 2021 року

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Ковальчук Н.М.,

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач1 - ОСОБА_2 ;

відповідач2 - ОСОБА_3 ;

відповідач3 - ОСОБА_4 ;

відповідач4 - ОСОБА_5 ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки і піклування Виконавчого комітету Вараської міської ради Рівненської області;

представників учасників справи:

позивача - адвокат Невідомський Олександр Анатолійович;

відповідача2 - адвокат Полюхович Оксана Іванівна;

за участі: ОСОБА_1 та представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 11 травня 2021 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Орган опіки і піклування Виконавчого комітету Вараської міської ради Рівненської області; про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, і зняття з реєстрації та за зустрічним позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення в квартиру та встановлення порядку користування житлом,

в с т а н о в и в:

У грудні 2020 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Орган опіки і піклування Виконавчого комітету Вараської міської ради Рівненської області; про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, і зняття з реєстрації. Мотивуючи свої вимоги, зазначав, що відповідачі втратили право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки більше шести місяців не проживають у ній.

З наведених спонукань просив визнати ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 такими, що втратили право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , та зняти їх з реєстраційного обліку у вказаній квартирі.

У січні 2021 року ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , заперечуючи проти позову, пред`явили зустрічний позов до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення в квартиру та встановлення порядку користування приміщенням квартири. Обґрунтовуючи свої вимоги, вказували, що відповідно до договору найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду від 28 вересня 2016 року ОСОБА_3 є наймачем квартири АДРЕСА_1 . Квартира надана в користування для наймача та членів її сім`ї: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Сторони перебувають у напружених відносинах. На даний час у спірній квартирі проживає ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Позивачі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та їх діти ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_6 тимчасово змушені перебувати в іншому помешканні, оскільки позивач їх туди не допускає.

Спірна квартира належала батькам ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , які є рідними сестрою та братом. За життя батьки не встигли оформити право власності на квартиру тому вона не ввійшла до обсягу спадкового майна.

ОСОБА_3 з чоловіком та дітьми змушені були тимчасово перебувати в селі Полиці, адже здійснювали догляд за бабою як особою похилого віку.

Після смерті баби ОСОБА_3 з сім`єю намагалась врегулювати з позивачем питання постійного спільного проживання в спірній квартирі, оскільки вони не втратили інтересу до квартири та бажають там постійно проживати. Періодично туди приїжджають, проте відповідач їх не допускає, створює сварки, суперечки та конфлікти. Сторони не можуть дійти згоди про те, якою кімнатою в квартирі може користуватися той чи інший користувач.

Відповідачі неодноразово намагались домовитись з ОСОБА_1 щодо можливості вселення в квартиру та користування кімнатами в квартирі, однак позивач не бажає добровільно вирішити такий спір. Угоди про порядок користування квартирою НОМЕР_3 між ними не досягнуто.

Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 11 травня 2021 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстрації відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення в квартиру та встановлення порядку користування приміщенням квартири задоволено.

Вселено ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та їх дітей ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_6 у квартиру АДРЕСА_1 .

Встановлено порядок користування приміщеннями квартири АДРЕСА_1 таким чином:

- виділено ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , дітям ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_6 в користування житлові кімнати, площею 16,8 кв. м. та 13,0 кв.;

- виділено ОСОБА_1 та його дочці ОСОБА_12 в користування житлову кімнату, площею 12,5 кв. м.;

- коридор площею 10,2 кв.м., кухню, площею 7,4 кв.м., вбиральню, площею 1,2 кв.м., ванну кімнату, площею 2,2 кв.м., вбудовану шафу площею 0,4 кв.м., комору площею 1,4 кв.м., та балкон - залишено в спільному користуванні усіх користувачів квартири.

На рішення суду позивачем подано апеляційну скаргу, де покликався на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в порушенні норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. На її обґрунтування зазначалось, що суд здійснював дослідження доказів за його відсутності та відсутності його адвоката, не зважаючи на клопотання, яке обґрунтовувалось поважними причинами, чим порушив право на захист, а також неправомірно не допитав всіх запропонованих ним свідків. Вважає, що твердження відповідачів про вчинення перешкод у проживанні у квартирі та вивезення їх речей звідти є безпідставними, оскільки не відповідають дійсності. Також доводить, що неправдивими є покликання ОСОБА_3 про навчання дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_4 в школі м. Вараш, позаяк, окрім школи с. Полиці, вони більше ніде не навчались, що спростовує факт вчинення ним перешкод у проживанні на квартирі в м. Вараш. Разом з тим, покликається на той факт, що суд не взяв до уваги надані ним докази, які безумовно стверджують, що ОСОБА_3 та її сім`я не проживають у квартирі вже довгий час, зокрема акти обстеження, відповіді на адвокатські запити, показання свідків, що призвело до неправильного вирішення питання по суті. Між тим, вважає договір найму житла від 29 серпня 2016 року таким, що не має юридичної сили, оскільки він ніде не зареєстрований.

З викладених міркувань просив оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким позов про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, і зняття з реєстрації задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення в квартиру та встановлення порядку користування житлом, відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачі просили оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Мотивували свою позицію тим, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими і зводяться лише до суб`єктивної переоцінки доказів заявником.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Як з`ясовано судом, 02 квітня 1984 року Виконавчим комітетом Володимирецької районної Ради народних депутатів Ровенської області видано ОСОБА_13 ордер № 6839 на право зайняття квартири АДРЕСА_1 .

Приватизації квартири не здійснено.

Разом з ОСОБА_13 у квартирі проживали, зокрема, її дочка ОСОБА_3 та син ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_13 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , і сторонами не заперечується.

29 серпня 2016 року Кузнецовське міське комунальне підприємство (наймодавець) та ОСОБА_3 (наймач) уклали договір найму житла в будинках державного та комунального житлового фонду предметом якого є те, що наймодавець надає наймачу і членам його сім`ї - ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 у безстрокове користування житло, а саме 3-х кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 житлове приміщення - ізольована квартира, загальною площею 69,8 кв.м

Згідно з довідкою відділу реєстрації Виконавчого комітету Вараської міської ради № 4049-04 від 15 жовтня 2020 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_12 .

ОСОБА_3 з чоловіком та дітьми ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_6 з липня 2016 року перебували в с. Полиці Володимирецького району, оскільки доглядали ОСОБА_15 - бабу ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_15 померла у віці 90 років, про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 .

ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 направили ОСОБА_1 вимогу про встановлення порядку користування квартирою та її приватизацію від 11 вересня 2020 року, у якій пропонували встановити порядок користування квартирою, просили не чинити перешкод у користуванні спільною квартирою та повідомляли про намір приватизувати спірну квартиру. Також пропонували ОСОБА_1 звернутись до відділу приватизації КП КМБТІ з заявою про приватизацію відповідної частки у квартирі.

28 жовтня 2020 року ОСОБА_1 надіслав ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 вимогу про зняття з реєстрації, адже вони фактично ніколи не проживали у квартирі АДРЕСА_1 , а тому не мають права вимагати встановлення порядку користування нею та її приватизації.

ОСОБА_1 надано суду акти про фактичне проживання/не проживання осіб від 28 жовтня 2020 року, 28 листопада 2020 року та 13 грудня 2020 року про те, що за адресою АДРЕСА_1 фактично проживають три особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_16 , ОСОБА_12 .

Акти підписано сусідами ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 . Акти від 28 листопада 2020 року та від 13 грудня 2020 року підписані головою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку ОСОБА_20 .

У судовому засіданні свідок ОСОБА_20 пояснила, що як голова Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку своїм підписом засвідчила лише підписи сусідів які підписали акти, факт проживання/не проживання не засвідчувала. Заборгованість за утримання будинку та прибудинкової території по квартирі НОМЕР_3 відсутня. Кошти сплачували як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_5 . На сьогодні за утримання будинку та прибудинкової території також сплачують обидві сторони.

Свідки ОСОБА_19 та ОСОБА_18 пояснили, що ОСОБА_1 запросив їх до квартири. Вони пересвідчились, що двері однієї кімнати закриті на замок. ОСОБА_1 пояснив, що в цій кімнаті речі родичів які прописані в цій квартирі і вони час від часу з`являються в квартирі. Зазначили, що знають, що у квартирі НОМЕР_3 проживають ОСОБА_1 , його дружина та дочка, протягом останнього року бачили ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Підтвердити чи спростувати чиї речі перебувають в квартирі не можуть. ОСОБА_19 зазначив, що своїм підписом у акті від 13 грудня 2020 року засвідчив, що 13 грудня 2020 року він не бачив у квартирі ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 .

Свідки ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 повідомили, що ОСОБА_3 та її сім`я проживали у спірній квартирі поки була жива її мама. Після смерті матері ОСОБА_3 з сім`єю змушена була забрати бабусю та поїхати з сім`єю доглядати її в село, оскільки ОСОБА_1 влаштовував сварки та чинив перешкоди їм у проживанні та користуванні квартирою. ОСОБА_4 постійно проживає у спірній квартирі, а ОСОБА_5 проживала там поки не поїхала на заробітки.

Свідок ОСОБА_24 повідомив, що ОСОБА_4 проживає у спірній квартирі, займає одну кімнату, він у цій кімнаті був і бачив там речі ОСОБА_4 .

Статтею 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них.

Норма ст. 9 ЖК Української РСР визначає, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно ст. 64 ЖК Української РСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, встановлюються законом. До договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

В пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено судам, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК Української РСР) необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Відповідачі інтересу до квартири не втратили, сплачували комунальні послуги, що підтверджується копіями квитанцій (а.с. 50-60 т.1), а їх оригінали оглянуто у судовому засіданні. Відповідачі заявляють про намір постійно проживати у спірній квартирі, періодично туди приїжджають, проте позивач створює сварки, суперечки та конфлікти, чинить перешкоди їм у проживанні та користуванні квартирою. Також ОСОБА_1 не заперечується, що у квартирі є речі відповідачів.

Як вбачається з письмового листа-відповіді Вараського РВП ГУ НП у Рівненській області № 1-20215/01-2021 від 27 січня 2021 року, ОСОБА_3 протягом 2020-2021 років двічі зверталась до Вараського РВП з приводу різного роду конфліктних ситуацій громадянина ОСОБА_1 .

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.ч. 1,2,3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Таким чином неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного із них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі неповнолітньої дитини, а тому за своїм характером є поважними.

За правилами ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Оскільки підставою втрати особою права користування житлом є лише неповажність причин відсутності понад встановлені строки, то неповнолітня дитина як самостійний суб`єкт житлових правовідносин (окремо від батьків) не може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.

При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення (постанова Верховного Суду від 09.12.2020 у справі №209/2642/18).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст. 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Щодо зустрічного позову суд попередньої інстанції зробив висновки, з якими погоджується і колегія суддів.

Відповідно до ст. 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

ОСОБА_3 є наймачем квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується договором найму житла в будинках державного та комунального житлового фонду від 29 серпня 2016 року.

За умовами даного договору ОСОБА_3 та членам її сім`ї: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 надано у безстрокове користування житло, а саме 3-х кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 житлове приміщення - ізольована квартира, загальною площею 69,8 кв.м.

Частиною першою ст. 64 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Як встановлено судом, сторони знаходяться в психологічно напружених відносинах. На час вирішення спірних відносин у квартирі НОМЕР_3 постійно проживають ОСОБА_1 з дочкою ОСОБА_26 і дружиною та ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Дружина ОСОБА_1 у спірній квартирі не зареєстрована.

ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та діти ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 тимчасово змушені перебувати в іншому житловому приміщенні, оскільки позивач зібрав особисті речі відповідачів, склав їх в мішки та вивіз в інший населений пункт. Також вивіз два ліжка з матрацами, забороняє користуватись туалетом та ванною, створює сварки, суперечки та конфлікти. Тобто він створює перешкоди в користуванні відповідачам спірною квартирою.

Частиною четвертою ст. 9 ЖК Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

При цьому ОСОБА_1 у судовому засіданні не заперечував права ОСОБА_3 проживати у квартирі НОМЕР_3 .

Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

За змістом позову, а також з пояснень сторін, вбачається, що добровільно досягти домовленості про порядок користування квартирою сторони наміру не мають. Доказів на підтвердження неможливості спільного користування квартирою суду не надано.

Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування підлягають норми права, на яких наполягали відповідачі, суд попередньої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні первісного позову, оскільки позивач не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів втрати відповідачами інтересу до спірного житлового приміщення, а також зв`язку із ним, та прийшов до висновку про задоволення зустрічного позову.

Щодо покликань автора апеляційної скарги про порушення норм процесуального права в частині дослідження доказів за відсутності позивача, то вони є неспроможними з юридичної точки зору, адже у позивача була можливість звернутись до суду з клопотанням про повторне дослідження доказів вже за його участі, чим він не скористався. Ця обставина фактично свідчить про його згоду з судовим ходом розгляду справи і не вказує про наявність процесуально-правових дефектів, які призвели би до помилкового вирішення справи.

Згідно з абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Між тим, будь-яких доказів про порушення судом норм права, що потягли би помилкове розв`язання цивільно-правового спору, заявник не надав, а апеляційним судом таких доказів здобуто не було.

З приводу доводів апеляційної скарги щодо того, що твердження позивача про вчинення перешкод у проживанні на квартирі та вивезення їх речей з квартири не відповідають дійсності, то вони є голослівними, оскільки спростовуються свідченнями ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , які показали, що ОСОБА_1 після смерті матері влаштовував з відповідачами сварки та чинив перешкоди їм у проживанні та користуванні квартирою.

Аргументи заявника про втрату відповідачами інтересу до спірного житлового приміщення з тих підстав, що майже п`ять років проживають в іншому населеному пункті апеляційним судом відхиляються. Так, вони дійсно не проживали у спірній квартирі з поважної причини (доглядали бабусю, а позивач при цьому створює їм перешкоди), проте здійснювали оплату послуг на її утримання, що свідчить про наявність очевидного інтересу до житла.

Доводи ОСОБА_1 про те, що договір найму житла від 29 серпня 2016 року не породжує юридичних наслідків апеляційний суд відхиляє з підстав їх необґрунтованості і відсутності переконливих та об`єктивних доказів про це.

Інші посилання апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Приходячи до переконання про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції враховує також положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", пункт 32). Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення у справах Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio - дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 11 травня 2021 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 05.10.2021

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.В. Боймиструк

Н.М. Ковальчук