К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 вересня 2021 року місто Київ

справа № 355/340/17

апеляційне провадження № 22-ц/824/1634/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Головачова Я.В.,

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

за участю секретаря судового засідання: Ярмак О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Баришівського районного суду Київської області у складі судді Єременко В.М. від 11 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: відділ державної реєстрації виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області, Баришівська районна державна нотаріальна контора Київської області, про визнання незаконною державної реєстрації права власності на частку нерухомого майна та зобов`язання скасувати державну реєстрацію права власності на частку нерухомого майна,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати - ОСОБА_5 , яка за життя, 24 вересня 2009 року, склала заповіт відповідно до якого заповіла все своє майно дітям: ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у рівних частках. 4 листопада 2015 року позивач подала письмову заяву до Баришівської районної державної нотаріальної контори про те, що приймає спадщину після смерті матері.

10 вересня 2016 року, приїхавши до будинку матері, розташованого по АДРЕСА_1 , вона зустріла там племінника - ОСОБА_7 , який в агресивній формі заявив, що він став єдиним власником будинку.

21 жовтня 2016 року ОСОБА_4 звернулася до нотаріуса із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину, де їй в усній формі повідомили, що за життя її мати подарувала 1/2 частину спадкового будинку ОСОБА_6 , а дружина її сина - ОСОБА_1 стала власником іншої половини будинку на підставі рішення Ленінського районного суду міста Донецька від 3 грудня 2013 року у цивільній справі № 2-1425/13-ц, право власності на який остання зареєструвала 22 липня 2016 року.

Позивач зазначала, що рішення Ленінського районного суду м. Донецька від 3 грудня 2013 року, на її переконання, є підробленим та незаконним, оскільки згідно листа виконуючого обов`язки голови Дзержинського міського суду Донецької області Нємиш Н. В. на сайті Єдиного державного реєстру судових рішень інформації про оприлюднення рішення суду не знайдено. Крім того, на жодному аркуші судового рішення немає електронного цифрового підпису головуючого судді та штрих-коду, загальна площа спірного житлового будинку, вказана у рішенні суду, не відповідає його дійсній площі.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просила суд: визнати незаконною державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд, який знаходиться по АДРЕСА_1 ; зобов`язати відділ державної реєстрації виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на 1/2 частину вказаного житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд; визнати протиправним та незаконним рішення Ленінського районного суду м. Донецька від 3 грудня 2013 року у справі №2-1425/13-ц.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 11 січня 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано незаконною державну реєстрацію права власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , проведену державним реєстратором виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області Савченко А.О. Зобов`язано відділ державної реєстрації виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області скасувати державну реєстрацію права власності на Ѕ частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . У решті позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд виходив із того, що 22 липня 2016 року державним реєстратором відділу державної реєстрації виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області неправомірно проведено реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на 1/2 частину житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 105,2 кв. м, оскільки ОСОБА_4 згідно із заповітом від 24 вересня 2009 року у встановлений законом строк після смерті матері - ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася 4 листопада 2015 року до Баришівської районної державної нотаріальної контори Київської області із заявою про прийняття спадщини, однак безпідставно була позбавлена такого права власності на нерухоме майно.

Також судом зазначено, що місцевий суд не наділений повноваженнями визнавати протиправним та незаконним рішення іншого суду України, у тому числі Ленінського районного суду м. Донецька від 3 грудня 2013 року у справі № 2-1425/13-ц.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Скаржник зазначає, що при відкритті провадження суд не перевірив правильність сплати позивачем судового збору, оскільки за три позовні вимоги немайнового характеру, судовий збір мав складати 1 920 грн., натомість позивачем було сплачено лише 640 грн.

Вказувала, що під час автоматизованого розподілу справи між суддями Баришівського районного суду Київської області було порушено порядок визначення судді для розгляду справи, встановлений частиною 3 статті 111 ЦПК України (в редакції 11 березня 2017 року). Так, відносний коефіцієнт навантаження судді Єременко В.М. був в три рази вищий ніж у інших суддів цього суду, що призвело до збільшення інтервалу випадкових чисел і розподілення даної справи саме на цього суддю.

Поза увагою суду залишилась та обставина, що наказом Державної судової адміністрації України від 27 червня 2013 року № 93 внесені зміни в Інструкцію з діловодства в місцевому загальному суді, а саме в частині зупинення дії положень абзаців третього та четвертого пункту 18.2 Інструкції, якими заборонялась видача (надсилання, вручення) судових рішень, їх копії, виконавчих листів та їх дублікатів без унікального штрих-коду. Таким чином, відсутність штрих-коду на копії рішення Ленінського районного суду м. Донецька від 3 грудня 2013 року у справі № 2-1425/13-ц не є порушенням вказаної Інструкції і не є свідченням підробки судового рішення.

Помилковим також є висновок суду щодо ненадання державним реєстратором виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області Савченко А.О. реєстраційної справи № 02, оскільки таке твердження спростовується наявними в матеріалах справи доказами. Копія рішення Ленінського районного суду м. Донецька від 3 грудня 2013 року була відсканована державним реєстратором при вчиненні реєстраційної дії, а тому логічним є відсутність у нього копії такого рішення з мокрою печаткою суду. Таким чином порушення держаним реєстратором Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відсутні.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції не вказав на положення матеріального права, які були порушені при державній реєстрації права власності на спірне майно.

Крім того, відсутність доказів у позивача щодо обґрунтування його позовних вимог не породжує обов`язку у відповідача надавати такі докази. Також суд невірно вказав порядок оскарження судового рішення в апеляційному порядку.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скарги ОСОБА_4 вказує на безпідставність її доводів. Правові підстави для реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за відповідачем були відсутні, оскільки рішення Ленінського районного суду м. Донецька від 3 грудня 2013 року є підробленим і незаконним. Ця обставина підтверджується, зокрема, листом виконуючого обов`язки Дзержинського міського суду Донецької області Нємиш Н.В. у якому вказано, що на сайті Єдиного державного реєстру судових рішень не знайдено інформацію про оприлюднення цього рішення.

Короткий зміст постанов апеляційного та касаційного судів

Постановою Апеляційного суду Київської області від 16 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Баришівського районного суду Київської області від 11 січня 2018 року в частині вирішення позовних вимог про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на 1/2 частку житлового будинку скасовано та відмовлено у задоволенні цих позовних вимог. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що оскільки рішення Ленінського районного суду м. Донецька від 3 грудня 2013 року у справі № 2-1425/13-ц, що набрало законної сили 14 грудня 2013 року, є чинним і не скасовано, відсутні підстави вважати, що воно є підробленим, а тому його висновки повинні враховувватися.

Отже, позивачем не доведено факт того, що при реєстрації права власності за відповідачем державним реєстратором було порушено вимоги Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", тому спадкове право ОСОБА_4 не було порушено.

Постановою Верховного Суду від 15 липня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Постанову Апеляційного суду Київської області від 16 травня 2018 року в частині позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на 1/2 частку житлового будинку скасовано, а справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи постанову Апеляційного суду Київської області від 16 травня 2018 року та направляючи справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції виходив, зокрема із того, що апеляційний суд не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо факту підробки судового рішення, що має суттєве значення для правильного вирішення спору. При цьому підстав для оскарження підробленого судового рішення немає, а висновки, які в ньому викладені, братися до уваги не можуть.

Надходження справи та процесуальні дії, вчинені судом апеляційної інстанції

28 липня 2020 року матеріали справи отримані Київським апеляційним судом.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 липня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

6 жовтня 2020 року ухвалою Київського апеляційного суду зупинено апеляційне провадження до залучення у справі правонаступників ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Київського апеляційного суду від 5 травня 2021 року поновлено апеляційне провадження у справі та призначено її до розгляду.

22 червня 2021 року ухвалою Київського апеляційного суду залучено до участі у справі правонаступників ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ,- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_8 в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просив її задовольнити.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та їх представник ОСОБА_9 заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін. Додатково представник позивачів зазначив, що в провадженні Ленінського районного суду м. Донецька не перебувала справа № 2-1425/13-ц та не ухвалювалося рішення від 3 грудня 2013 року, що підтверджується копією листа ДП " Інформаційні судові системи" від 29 липня 2021 року та копією листа Дзержинського міського суду Донецької області від 20 серпня 2021 року.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

24 вересня 2009 року ОСОБА_5 склала заповіт, яким заповіла все своє майно, де б воно не було і з чого б не складалось, і взагалі, все те, що буде їй належати на день смерті, на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_4 кожному по 1/2 частці (том 1, а.с. 13).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 7 серпня 2014 року ОСОБА_5 на праві приватної власності належав житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 105, 2 кв.м, житловою площею 52,4 кв.м (том 2, а.с. 41).

7 серпня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір дарування, відповідно до якого остання безоплатно прийняла у власність 1/2 частку житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (том 2, а.с. 69-70).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла (том 1, а.с. 14).

4 листопада 2015 року ОСОБА_4 подала заяву до Баришівської районної державної нотаріальної контори Київської області про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_5 (том 1, а.с. 15).

22 липня 2016 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 1/2 частку житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель і споруд, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (том 2, а.с. 76,76 - зворот).

Підставою для проведення реєстраційної дії стало рішення Ленінського районного суду м. Донецька від 3 грудня 2013 року у цивільній справі № 2-1425/13-ц за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_11 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості та зобов`язання вчинити дії; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_10 , ОСОБА_5 про визнання права власності на об`єкт нерухомості, яким, зокрема, визнано право власності за ОСОБА_1 на 1/2 частку житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель і споруд, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 105,2 кв. м (том 2, а.с. 48-53).

27 серпня 2016 року Баришівська районна державна нотаріальна контора Київської області повідомила "Всіх, кого це стосується" про те, що інших спадкоємців (крім ОСОБА_4 ), які подали заяви про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_5 в спадковій справі немає (том 1, а.с. 16).

Постановою нотаріуса Баришівської районної державної нотаріальної контори Київської області Малиновської Н.В. від 21 жовтня 2016 року ОСОБА_4 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/2 частку житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку із визнанням права власності на спадкове майно за ОСОБА_1 (том 1, а.с. 17).

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина 1 статті 1 ЦК України).

У частині 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України, законами України "Про нотаріат", "Про міжнародне приватне право", іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами.

Спадковим правом регулюються суспільні відносини правонаступництва, тобто наступництва одних суб'єктів цивільного права - фізичних, юридичних осіб, держави, територіальної громади та інших учасників, визначених у статті 2 ЦК України (спадкоємців) в правах та обов'язках фізичної особи, яка померла (спадкодавця). Об'єктом спадкового наступництва є спадщина (спадкове майно, спадкова маса), тобто вся сукупність прав та обов'язків спадкодавця, в яких він перебував на момент своєї смерті і які за своєю правовою природою не є невіддільними від особи їх носія і здатні перейти до інших осіб.

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Відповідно до частини 2 статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Частиною 1 статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина 1 статті 1269 ЦК України).

При цьому незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина 5 статті 1268 ЦК України).

У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина 2 статті 1299 ЦК України).

Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12.

Відповідно до частини 1 статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Частиною 1 статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина 3 статті 1296 ЦК України).

Аналізуючи наведені норми матеріального права можна зробити висновок, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Проте відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України "Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень" не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

Судом установлено, що після смерті матері позивача - ОСОБА_5 , відкрилася спадщина на належне їй майно - 1/2 частину житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке успадкувала ОСОБА_4 .

Звернувшись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, ОСОБА_4 , у силу норм ЦК України, стала власником спірного нерухомого майна (з часу відкриття спадщини після померлої ОСОБА_5 ).

При цьому реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_1 відбулася після вказаних подій, а саме 22 липня 2016 року.

Стосовно підстав для реєстрації права власності спірного нерухомого майна за ОСОБА_1 слід зазначити таке.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень урегульовані Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно".

Згідно пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно" (тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 28 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно" державна реєстрація права власності може бути проводена на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Як убачається з матеріалів справи, на підставі рішення Ленінського районного суду м. Донецька від 3 грудня 2013 року (цивільна справа № 2-1425/13-ц), яким було, зокрема, визнано право власності за ОСОБА_1 на 1/2 частку житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель і споруд, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 105,2 кв.м, 22 липня 2016 року за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на вказане нерухоме майно.

Інструкцією з діловодства в місцевому загальному суді (далі - Інструкція), затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 27 червня 2006 року № 68 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 липня 2006 року за № 860/12734, (чинної станом на 3 грудня 2013 року) встановлено загальні правила ведення судового діловодства в районних, районних у містах, міських, міськрайонних судах (далі - суди) і регламентовано порядок роботи з документами з моменту їх надходження чи створення в суді до відправлення або передавання в архів, звернення до виконання судових рішень.

Положення вказаної Інструкції передбачали як ведення діловодства у паперовій формі, так і автоматизовану (електронну) технологію обробки, обліку та контролю документів (справ) за допомогою автоматизованої системи документообігу суду.

Згідно з пунктами 18.1., 18.2. Інструкції діяльність суду забезпечується системою процесуальних документів, наказів і розпоряджень голови суду, що складають його документообіг. Судові документи оформлюються відповідно до вимог ЦПК України, КПК України, КАС України, КпАП України, інших законодавчих і нормативно-правових актів, а також цієї Інструкції.

У частині 2 пункту 18.2. Інструкції встановлено, що тексти рішень, ухвал та інших процесуальних документів суду зберігаються в автоматизованій системі документообігу суду у вигляді відповідного електронного документа, засвідченого електронним цифровим підписом судді (судді-доповідача).

Згідно з абзацом третім, четвертим пункту 18.2. Інструкції на кожній сторінці судових рішень, виконавчих листів, які видаються на підставі наявних у автоматизованій системі даних, у момент друку автоматично формується унікальний штрих-код, що розміщується в нижньому правому куті документа. Унікальний штрих-код містить код бази даних суду, унікальний ідентифікатор документа в базі даних суду, тип документа та тип юрисдикції. Видача (надсилання, вручення) судових рішень, їх копій, виконавчих листів та їх дублікатів без унікального штрих-коду забороняється.

Разом з цим, дію абзацу три-чотири пункту 18.2. Інструкції було зупинено на підставі наказу Державної судової адміністрації № 93 від 27 червня 2013 року. Тобто станом на 3 грудня 2013 року зазначення унікального штрих-коду у текстах судових рішень не вимагалась.

У матеріалах справи наявна ксерокопія копії рішення Ленінського районного суду м. Донецька у складі судді Трофименко Л.Р. від 3 грудня 2013 року у цивільній справі № 2-1425/13-ц.

Відповідно до пункту 5 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, ДП "Інформаційні судові системи" є адміністратором Єдиної судової інформаційної системи (далі - ЄСІС) та Єдиної судової інформаційної-телекомунікаційної системи (далі - ЄСІТС) і вживає заходи, пов`язані з технічним та організаційно-технічним забезпеченням функціонування АСДС та інших підсистем, у тому числі в якості системного інтегратора.

Згідно копії листа ДП "Інформаційні судові системи" від 29 липня 2021 року № 3135/6/14-30-21 в ході перевірки даних Ленінського районного суду м. Донецька, які містяться в центральній базі даних АСДС, справа за номером 2-1425/13-цне виявлена.

На підставі розпорядження Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 27/0/38-14 від 2 вересня 2014 року "Про визначення територіальної підсудності справ" Дзержинському міському суду Донецької області передано базу даних автоматизованої системи документообігу Ленінського районного суду м. Донецька та налаштовано доступ до електронних матеріалів Ленінського районного суду м. Донецька.

Відповідно до копії листа Дзержинського міського суду Донецької області від 20 серпня 2021 року № 01-31/120/2021 у суді відсутня цивільна справа № 2-1425/13-ц за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_11 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості та зобов`язання вчинити дії; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_10 , ОСОБА_5 про визнання права власності на об`єкт нерухомості. У базі даних автоматизованої системи документообігу судів КП Д-З Ленінського районного суду м. Донецька відсутня інформація щодо надходження вказаного позову; присвоєння єдиного унікального номера справи; протоколу автоматизованого розподілу судової справи; процесуальних дій; судових рішень та ухвал про відкриття провадження у справі; заяв, клопотань, зустрічних позовів; ухвалення Ленінським районним судом м. Донецька рішення від 3 грудня 2013 року та будь-які інші ознаки перебування справи в проваджені суду. На офіційному сайті Єдиного Державного реєстру судових рішень по справі за № 2-1425/13-ц та рішення суду від 3 грудня 2013 року також не виявлено.

Крім того, з відкритих даних, що оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень, убачається, що суддею Ленінського районного суду м. Донецька ухвалювалися рішення у грудні 2013 року, проте рішення № 2-1425/13-цвідсутнє.

Оцінюючи наведені вище обставини у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності як такого рішення Ленінського районного суду м. Донецька від 3 грудня 2013 року у справі № 2-1425/13-ц, яким визнавалося б право власності за ОСОБА_1 на 1/2 частку житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель і споруд, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 105,2 кв.м, а тому здійснення реєстрації права власності на вказане нерухоме майно на підставі неіснуючого судового рішення є незаконною.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо правомірності здійснення реєстрації права власності на спірне нерухоме майно на підставі рішення Ленінського районного суду м. Донецька від 3 грудня 2013 року у справі № 2-1425/13-ц спростовуються вищевикладеним, а тому відхиляються колегією суддів.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що рішення Ленінського районного суду м. Донецька від 3 грудня 2013 року у справі № 2-1425/13-ц є таким, що набрало законної сили, не оскаржене, а тому підлягало обов`язковому виконанню є необґрунтованими.

Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" судам роз`яснено, що не можуть бути об`єктом апеляційного оскарження судові рішення, якщо вони судом не ухвалювались.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не було сплачено судовий збір у повному обсязі не випливають на законність ухваленого судом першої інстанції рішення, а тому не можуть бути підставою для його скасування.

Посилання у апеляційній скарзі на порушення порядок визначення судді для розгляду справи, встановлений частиною 3 статті 111 ЦПК України (в редакції 11 березня 2017 року), не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду, а тому також відхиляються колегією суддів.

Інші доводи апеляційної скарги, зокрема щодо висновку суду про ненадання держаним реєстратором оригіналу реєстраційної справи, ухилення державного реєстратора від явки до суду, відсутність доказів у позивача на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, неправильне зазначення порядку оскарження судового рішення, не випливають на суть спірних правовідносин, а також на висновок суду щодо неправомірності реєстрації права власності за відповідачем, що і було предметом судового розгляду, а тому не можуть вважатися об`єктивними та достатніми підставами для скасування судового рішення.

Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статі 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 11 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді: