Справа № 450/1155/20 Провадження № 2/450/444/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" вересня 2021 р. Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Кукси Д.А.

при секретарі Оленич О.І.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Пустомити цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди,-

суд постановив таке рішення:

підстава позову (позиція позивача): позивач звернувся до суду про стягнення з ОСОБА_3 на його користь 30 000 грн. завданої моральної шкоди.

Позов обґрунтовує тим, що 03.01.2019 дружина позивача, ОСОБА_3 , звернулася до Личаківського ВП ГУНП у Львівській області із заявою про те, що позивач вчинив стосовно неї кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 126 КК України, позивачу було оголошено про підозру у вчиненні даного кримінального правопорушення та скеровано обвинувальний акт до Личаківського районного суду м. Львова.

Під час розгляду справи у суді, ОСОБА_3 , маючи статус потерпілої сторони, 11.10.2019 року подала до Личаківського районного суду м. Львова заяву про закриття кримінального провадження у зв`язку з відмовою від обвинувачення, а відтак, кримінальне провадження було закрито на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Такими діями відповідач ОСОБА_3 фактично перешкодила позивачу довести свою невинуватість у суді, оскільки заява та показання ОСОБА_3 могли б повністю спростуватися здобутими позивачем доказами у кримінальній справі. Таким чином, як стверджує позивач, ОСОБА_3 при зверненні до Личаківського ВП ГУНП у Львівській області надала завідомо неправдиве повідомлення про вчинення позивачем злочину проти неї, а також надала завідомо неправдиві показання слідчому та суду. У зв`язку з цим, позивач

був змушений захищатися від необґрунтованої підозри, витрачати свій час на проведення слідчих дій та участь у судових засіданнях, за власною ініціативою пройти перевірку за допомогою поліграфу, звертатися за правовою допомогою. На всі ці дії витрачався його час та кошти.

Стверджує, що внаслідок цього порушився його звичний режим життя, він став дратівливим, погіршилось самопочуття, зазнав моральних страждань, наслідки яких відчуває до цього часу. Таким своїми діями відповідач заподіяла позивачу моральної шкоди, яку він оцінює в сумі 30 000, 00 грн., як таку, що є справедлива у співвідношенні душевних страждань та переживань. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив такі задоволити у повному обсязі.

Позиція відповідача: в судове засідання з`явилася, у встановленому порядку надала до суду відзив на позовну заяву. Вважає позовні вимоги безпідставними, надуманими та такими, що не підтверджуються доказами. Зазначає, що самостійно до Личаківського ВП ГУНП у Львівській області не зверталася. Ініціатором даної ситуації був саме позивач, яким було викликано працівників поліції для фіксування, на його думку, протиправних дій відповідачки під час побачень з донькою. Зазначає, що після прийняття повідомлення про вчинення злочину, органи досудового розслідування здійснюють його перевірку, та лише у випадку наявності достатніх підстав оголошують особі підозру та звертаються до суду з обвинувальним актом. Враховуючи викладене, позовні вимоги заперечує в повному обсязі, просить в позові відмовити.

Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі.

16.04.2020 року запит щодо доступу до персональних даних; 05.05.2020 року відповідь на запит; 06.05.2020 року ухвала про відкриття провадження; 25.05.2020 заява відповідача про ознайомлення з матеріалам справи; 18.06.2020 відзив на позовну заяву; 18.06.2020 клопотання представника відповідача про відкладення судового засідання; 22.09.2020 клопотання представника позивача про призначення судово - психологічної експертизи; 22.09.2020 ухвала підготовчого засідання (вступна та резолютивна частина) про призначення судово - психологічної експертизи; 22.09.2020 ухвала підготовчого судового засідання; 30.09.2020 скерування матеріалів справи для проведення експертизи; 19.02.2021 висновок № 02/К від 21.01.2021 року амбулаторної судово - психологічної експертизи; 11.03.2021 клопотання представника відповідача про ознайомлення з матеріалами справи; 23.03.2021 письмове пояснення представника відповідача.

Встановлені судом фактичні обставини та оцінка суду.

Судом встановлено, та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 обвинувачувався органом досудового розслідування (кримінальне провадження №0000017 від 03.01.2019, розпочате на підставі заяви потерпілої ОСОБА_3 ) в тому, що 02.01.2019 року о 20 год. 30 хв., перебуваючи в квартирі за адресою АДРЕСА_1 , наніс ОСОБА_3 один удар долонею правої руки в лобну ділянку обличчя та один удар долонею лівої руки в ділянку обличчя, а саме, нижньої щелепи зліва, внаслідок чого потерпіла ОСОБА_3 зазнала фізичного болю та отримала тілесні ушкодження. Його дії було кваліфіковано за ч. 1 ст. 126 КК України.

В судовому засіданні Личаківського районного суду м. Львова 11.10.2019 потерпіла ОСОБА_3 подала клопотання про закриття кримінального провадження у зв`язку з відмовою від обвинувачення. Відтак, ухвалою суду від 11.10.2019 по справі № 463/786/19, провадження №1-кп/463/304/19, кримінальне провадження №0000017 від 03 січня 2019 року відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 126 КК України було закрито на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України (в редакції закону від 01 січня 2019 року).

У позовній заяві позивач стверджує, що відповідач подала завідомо неправдиве повідомлення про вчинення ним злочину, а своїм клопотанням про закриття кримінального провадження у зв`язку з відмовою від обвинувачення перешкодила позивачу довести свою невинуватість у суді. Тому таким діями відповідач ОСОБА_3 спричинила позивачу фінансові витрати та завдала моральної шкоди.

З`ясувавши дійсні обставини справи, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами, давши їм оцінку в сукупності, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно зі статтями 3, 19, 40, 55 Конституції України людина, її життя і здоров`я визнаються в найвищою соціальною цінністю.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Питання практичної реалізації громадянами цих прав регулюються, зокрема, Законом України "Про звернення громадян", який забезпечує їм можливість брати участь в управлінні державними і громадськими справами, впливати на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, відстоювати свої права і законні інтереси та поновлювати їх у разі порушення шляхом викладення в письмовій або усній формі пропозицій (зауважень), заяв (клопотань) і скарг.

Вказані положення Конституції України деталізуються в пункті 16 постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи».

Так, з метою забезпечення правильного й однакового застосування судами законодавства, що регулює захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи Пленум Верховного Суду України наголошує наступне. Під час розгляду судами такої категорії справ, суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.

Разом з тим, наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов`язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України.

Водночас наявність у зверненнях до правоохоронного органу завідомо неправдивих відомостей тягне за собою дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно з законодавством України.

Статтею 216 КПК України визначено, що досудове розслідування кримінальних правопорушень, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, крім тих, які віднесені до підслідності інших органів досудового розслідування, здійснюється слідчими органів Національної поліції.

Відповідно до ст. 214 КПК України слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Слідчий, прокурор, інша службова особа, уповноважена на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, зобов`язані прийняти та зареєструвати таку заяву чи повідомлення. Відмова у прийнятті та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення не допускається.

Відповідно до п.3) ч. 1 ст. 276 КПК України за наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення, здійснюється повідомлення особі про підозру, в порядку, передбаченому статтею 278 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 283 КПК України в подальшому прокурор зобов`язаний у найкоротший строк після повідомлення особі про підозру здійснити одну з таких дій: 1) закрити кримінальне провадження; 2) звернутися до суду з клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності; 3) звернутися до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Відомості про закінчення досудового розслідування вносяться прокурором до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Враховуючи те, що органом досудового розслідування було скеровано до суду в кримінальному провадженні №0000017 від 03 січня 2019 року відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 126 КК України, обвинувальний акт, зазначені у заяві потерпілої ОСОБА_3 відомості на стадії досудового розслідування знайшли своє підтвердження.

Зазначене спростовує доводи позивача щодо завідомо подання ОСОБА_3 неправдивого повідомлення про вчинення ним злочину.

Водночас, відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Так, ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 11.10.2019 по справі №463/786/19, провадження №1-кп/463/304/19, кримінальне провадження №0000017 від 03 січня 2019 року відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 126 КК України було закрито на підставі п. 7 ч. 1ст. 284 КПК України (в редакції закону від 01 січня 2019 року) у зв`язку з відмовою потерпілої від обвинувачення.

В матеріалах справи відомості про оскарження обвинуваченим ОСОБА_1 ухвали про закриття кримінального провадження відсутні. Відтак, ОСОБА_1 не скористався своїм правом на апеляційне оскарження вищевказаної ухвали в порядку, визначеному ст. 393 КПК України.

Окрім того позивачем не надано до суду доказів вчинення відповідачем кримінального правопорушення, передбаченого ст. 383 КК України за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, та притягнення її за цим фактом до відповідальності. У випадку їх наявності, вказані докази можуть бути предметом розгляду лише під час кримінального провадження та жодного відношення до даної справи не мають.

З цих підстав посилання позивача на результати проведеного опитування із застосуванням спеціального технічного пристрою - комп`ютерного поліграфа, викладені у висновку експерта - поліграфолога № 1-05/5/019-С, складеному 08.05.2019, як доказ у справі судом до уваги не беруться.

Відповідно до ст. 280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) майнової шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України - моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно статті 23 ЦК України вказує, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої в наслідок порушення її права.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Виходячи з роз`яснень постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З вимог ст. 10 ЦПК України вбачається, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однак будь-яких фактів чи доказів на доведення вини ОСОБА_3 щодо надання недостовірної інформації та спричинення позивачу моральної шкоди, позивач суду не представив, про факт поширення недостовірної інформації і, як наслідок, завдання моральної шкоди, вказують тільки пояснення позивача по справі. Пояснення відповідача також спростовують факт поширення щодо позивача недостовірної інформації і, як наслідок, спричинення моральної шкоди. Позивачем не надані належні та допустимі докази протиправної поведінки відповідача, спричинення діями відповідача моральної шкоди та не доведено причинно - наслідкового зв`язку між поведінкою відповідача та заподіянням моральної шкоди позивачу.

З врахуванням викладеного, будь-яких інших належних доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування, а саме: доказів на підтвердження факту поширення недостовірної інформації та завдання моральної шкоди, в супереч вимогам ст. 61 ЦПК України, ОСОБА_1 суду не представив, а також не зазначив з чого він виходив, визначаючи розмір такої шкоди.

Також відсутня ствердна відповідь на питання, чи спричинено ОСОБА_1 моральні страждання (моральна шкода) за умов обвинувачення його за заявою ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України, і у висновку судово - психологічної експертизи №02/К від 21.01.2021 року, проведеної експертом КУНП ЛОР «Львівська обласна державна клінічна психіатрична лікарня» на виконання ухвали Пустомитівського районного суду Львівської області від 22.09.2020 року у цивільній справі №450/1155/20. Вказаним висновком також не обґрунтований розмір зазначеної у ньому моральної шкоди, а причинно - наслідковий зв`язок між діями ОСОБА_3 внаслідок звернення до правоохоронних органів та заподіяною моральною шкодою, відсутній.

Згідно зі статтями 11 і 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ним вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі .

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

З врахуванням викладеного, суд вважає, що обставини, на які посилається позивач у даній цивільній справі, в судовому засіданні не підтвердились, у зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 259, 263,265, 268 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30 - денний строк з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного суду через Пустомитівський районний суд Львівської області.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , фактично проживає: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складений 30.09.2021 року.

СуддяД. А. Кукса