П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2021 року

м. Рівне

Справа № 568/745/21

Провадження № 22-ц/4815/1121/21

Головуючий у Радивилівському районному суді

Рівненської області: суддя Троцюк В.О.

Ухвалу суду першої інстанції постановлено

повним текстом 14 червня 2021 року

в м. Радивилів Рівненської області

(Фіксування судового засідання за допомогою

звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось).

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Ковальчук Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ромашко Людмили Григорівни на ухвалу Радивилівського районного суду Рівненської області від 14 червня 2021 року в цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини,

в с т а н о в и в :

У травні 2021 року в суд звернулась ОСОБА_1 із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 на її користь аліментів на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення від дня пред`явлення заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття. Мотивуючи вимоги, вказувалося, що заявник від шлюбу з боржником має спільну дитину, яка проживає з нею. Також зазначалось, що батько у вихованні та утриманні дитини участі не бере.

З наведених спонукань просила стягнути із ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення від дня пред`явлення заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою Радивилівського районного суду Рівненської області від 14 червня 2021 року відмовлено у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини - ОСОБА_3 .

На ухвалу суду заявником подано апеляційну скаргу, де вона покликалася на її незаконність і необґрунтованість, які полягали у невідповідності висновків, викладених в оскаржуваній ухвалі обставинам справи, порушенні норм процесуального права і неправильному застосуванні норм матеріального права. На її обґрунтування зазначалося, що висновок суду про невідповідність заяви про видачу судового наказу про стягнення аліментів вимогам ст. 161 ЦПК України є необґрунтованим та суперечить ст. 181 СК України. Також вказує, що відмова суду у стягненні аліментів на утримання дитини порушує її законні права та інтереси.

З викладених підстав просила ухвалу суду першої інстанції скасувати і направити справу для продовження розгляду до Радивилівського районного суду Рівненської області.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, хоча учасникам справи та їх представникам про таке процесуальне право було роз`яснено.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте ухвала суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам.

Відмовляючи у видачі судового наказу, суд першої інстанції виходив з того, що у поданій заяві наведено вимогу, яка суперечить положенням ст. 161 ЦПК України.

Між тим, з матеріалів справи вбачається, що звертаючись із заявою про видачу судового наказу, ОСОБА_1 просила видати судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на її користь аліментів на утримання дитини у розмірі ј частини заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з дня подачі заяви до суду.

Частиною 5 ст. 183 СК України передбачено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Відповідно до пунктів 4, 5 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, судовий наказ може бути видано якщо: заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб; заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Так, пунктом 4 ч. 1 ст.161 ЦПК України передбачено можливість видачі судового наказу за вимогою про стягнення аліментів у відповідній частині від заробітку боржника, але не більше десяти прожиткових мінімумів на кожну дитину відповідного віку.

Тобто даною нормою обмежено верхній розмір стягуваних аліментів, нижній же розмір належних до стягнення у такому випадку аліментів закріплений відповідною нормою матеріального права, на якій згідно з вимогами п. 4 ч. 1 ст. 168 ЦПК України має ґрунтуватися судовий наказ - у даному випадку на ч. 2 ст. 182 СК України, за якою мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Отже, дане положення закону є безспірною, встановленою державою правовою гарантією для неповнолітніх осіб, права яких не можуть бути обмежені внаслідок застосування того чи іншого судового провадження при вирішенні питання їх належного матеріального утримання, мінімальне матеріальне забезпечення неповнолітніх дітей у вказаному розмірі є законним обов`язком платника аліментів.

Зважаючи на викладене, вимогу заяви про стягнення встановленого законом мінімального розміру аліментів не можна вважати вимогою, яка не відповідає положенням ст. 161 ЦПК України, як було зазначено судом першої інстанції.

Розмір аліментів встановлений матеріальним законом - Сімейним кодексом України; Цивільним процесуальним кодексом України визначено процесуальний порядок розгляду цивільних справ і процесуальний закон не змінює розміру аліментів, визначеного сімейним законодавством.

Крім іншого, суд покликався на той факт, що заявник не зазначив інформації, чи боржник працевлаштований та відомостей щодо його доходів та майна, однак такі твердження є помилковими, оскільки вказане не є достатньою підставою для висновку про його неспроможність сплачувати аліменти у відповідному розмірі.

Разом з тим, не можна погодитись з висновком суду про неналежність суб`єкта звернення із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дитини, адже факт спільного проживання дитини з заявником підтверджується заочним рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 31 жовтня 2017 року, що повністю узгоджується із вимогами ст. 161 СК України.

За таких обставин висновок суду про відмову у видачі судового наказу є помилковим.

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, є підставою для скасування судового рішення, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Тому ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи до місцевого суду для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ромашко Людмили Григорівни задовольнити.

Ухвалу Радивилівського районного суду Рівненської області від 14 червня 2021 року скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.В. Боймиструк

Н.М. Ковальчук