Постанова

Іменем України

06 жовтня 2021 року

м. Київ

справа № 703/2810/19

провадження № 61-6212св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом)- ОСОБА_1 ,

представник позивача (відповідача за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом)- ОСОБА_3 ,

представник відповідача (позивачв за зустрічним позовом) - ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 25 листопада 2020 року у складі судді Шкреби В. В., додаткове рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 22 грудня 2020 року у складі судді Шкреби В. В. та постанову Черкаського апеляційного суду від 11 березня 2021 року у складі колегії суддів: Вініченка Б. Б., Бондаренка С. І., Фетісової Т. Л.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позовна заява мотивована тим, що постановою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 19 листопада 2018 року ОСОБА_3 було визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП. Вказаним судовим рішенням ОСОБА_3 було визнано винуватим у тому, що він 13 вересня 2018 року близько 02 год. 10 хв. на 341 км автомобільної дороги Харків-Сімферополь, керуючи автомобілем DAF 95-400, номерний знак НОМЕР_1 , з напівпричепом KRONE, номерний знак НОМЕР_2 , не вибрав безпечної швидкості руху, не впорався з керуванням та здійснив виїзд на ділянку дороги, на якій проводились ремонтні роботи, внаслідок чого автомобіль отримав механічні пошкодження.

Вказував, що цей автомобіль знаходився у його користуванні на підставі договору оренди від 18 грудня 2017 року № 18-12/2017, укладеного з товариством з обмеженою відповідальністю «Сміла-Трансавто» (далі - ТОВ «Сміла-Трансавто»), а ОСОБА_3 керував цим транспортним засобом відповідно до усної домовленості для перевезення вантажу нітроамофоски вагою 22 т до одержувача агрофірми «Гюнівська» за адресою: вул. Поштова, 12, с. Гюнівка, Великобілозерський район, Запорізька область.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіль DAF 95-400, номерний знак НОМЕР_1 , отримав механічні пошкодження та відповідно до звіту експерта-товарознавця від 24 жовтня 2018 року № 165 вартість матеріального збитку, завданого власнику вказаного транспортного засобу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 13 вересня 2018 року, складає 179 326,86 грн. Крім того, вантаж, який перевозив ОСОБА_3 , розсипався у місці, де сталася дорожньо-транспортна пригода, тому він змушений був покрити недостачу товару для Агрофірми «Гюнівська» у виді нітроамофоски вагою 890 кг, вартістю 12 300,00 грн, здійснити витрати на вантажні роботи у розмірі 16 000,00 грн та провести експертне дослідження, вартістю 3 500,00 грн. Також вказував, що внаслідок вказаних дій ОСОБА_3 йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює в 25 000,00 грн.

На підставі вказаного ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_3 211 126,86 грн на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 13 вересня 2018 року.

Заперечуючи проти задоволення вказаних позовних вимог, у січні 2020 року ОСОБА_3 пред`явив зустрічний позов до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про встановлення факту перебування у трудових відносинах, зобов`язання внести записи до трудової книжки, стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, який займається вантажними перевезеннями, та у вересні 2017 року на його прохання допустив до роботи водієм без оформлення трудових відносин, з отриманням заробітної плати у готівковій формі без відповідного обліку. За час такої роботи працівниками Управління Державної служби України з безпеки на транспорті у Черкаській області неодноразово встановлювалися порушення у діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 і в цих документах відображені його дані як водія транспортного засобу, який мав відношення як до водіння ввіреним транспортним засобом, так і до перевезення товарно-матеріальних цінностей.

Після дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 13 вересня 2018 року, за ініціативою ОСОБА_1 співпраця між ними була припинена. Разом з тим, ОСОБА_1 у порушення домовленостей між ними, згідно з якими останній обіцяв щомісячно сплачувати йому заробітну плату у розмірі 10 000,00 грн, з ним повністю не розрахувався, внаслідок чого існує заборгованість із заробітної плати у розмірі 15 226,66 грн.

На підставі вказаного ОСОБА_3 просив суд: встановити факт його трудових відносин з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 ; зобов`язати фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 внести до його трудової книжки запис про прийняття на роботу на посаду водія з 01 вересня 2017 року і запис про звільнення з посади водія за власним бажанням з 13 серпня 2018 року; стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату у розмірі 15 226,66 грн.

Ухвалою Кам`янського районного суду Черкаської області від 10 лютого 2020 року зустрічний позов ОСОБА_3 до фізичної особи- підприємця ОСОБА_1 про встановлення факту перебування у трудових відносинах, зобов`язання внести записи до трудової книжки, стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати прийнято до спільного розгляду із позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Короткий зміст оскаржуваних рішень суду першої інстанції

Рішенням Кам`янського районного суду Черкаської області від 25 листопада 2020 року узадоволенні позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Додатковим рішенням Кам`янського районного суду Черкаської області від 22 грудня 2020 року задоволено заяву представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про ухвалення додаткового рішення.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 40 833,00 грн і витрати у зв`язку із розглядом справи судом у розмірі 4 450,00 грн, а всього 45 283,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що підстав для задоволення позову ОСОБА_1 немає, оскільки останній у порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України не надав суду належних доказів на підтвердження розміру завданої шкоди. Так, наданий позивачем на підтвердження своїх вимог звіт від 24 жовтня 2018 року № 165 не може бути прийнятий як доказ у справі, оскільки у порушення вимог пункту 5.2. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів цей звіт не містить підтверджень попереднього виклику зацікавлених осіб для його проведення та відомості про отримання такого виклику. У зв`язку з указаним судом у справі було призначено авто-товарознавчу експертизу, проте її не було виконано через ненадання ОСОБА_1 транспортного засобу експерту. Ненадання позивачем, який є зацікавленою особою в установленні дійсних обставин справи, транспортного засобу на дослідження експерту при відсутності поважних причин для цього є ухиленням від проведення експертизи, а тому наявні підстави для відмови у визнанні факту спричинення шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди саме певного розміру.

Оскільки суд не прийняв як доказ звіт експерта-товарознавця, то прийшов до висновку про необґрунтованість вимог позивача про стягнення витрат на вантажні роботи і проведення експертного дослідження, які є похідними від вимог про стягнення повного розміру шкоди внаслідок пошкодження транспортного засобу. Також необґрунтованими є вимоги про стягнення коштів, виплачених ОСОБА_1 агрофірмі «Гюнівська» у розмірі 12 300,00 грн, оскільки акт про недостачу товару свідчить про виявлену суму недостачі, що підлягає звірці, а не про те, що позивач здійснив якісь виплати для погашення цієї недостачі.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 , суд виходив із того, що останній не надав суду письмових доказів перебування його у трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 , а надані позивачем докази можуть свідчить про наявність інших, відмінних від трудових, усних домовленостей між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 . Оскільки між сторонами були відсутні трудові відносини, то вимога про встановлення факту перебування у таких відносинах та похідні від неї вимоги про зобов`язання внести записи до трудової книжки, стягнення заборгованості із заробітної плати і компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати є необґрунтованими.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що судом при ухваленні рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_3 не вирішено питання про стягнення судових витрат, тому наявні підстави для ухвалення додаткового рішення і стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судових витрат у загальному розмірі 45 283,00 грн. При визначенні розміру цих витрат судом враховано складність справи та виконані роботи, принципи співмірності і розумності судових витрат та відсутність підстав для зменшення розміру таких витрат за відсутності відповідного клопотання зі сторони ОСОБА_1 .

Короткий зміст оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Черкаського апеляційного суду від 11 березня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 25 листопада 2020 року скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди та ухвалено у цій частині нове судове рішення, яким з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто 5 000,00 грн на відшкодування завданої моральної шкоди.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Додаткове рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 22 грудня 2020 року змінено, зменшено розмір стягнутих судових витрат з 45 283,00 грн до 40 833,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про ухилення ОСОБА_1 від проведення експертизи, що є підставою для відмови у визнанні факту спричинення шкоди саме певного розміру внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а відтак розмір збитків позивачем ОСОБА_1 не доведено. Також суд дійшов вірного висновку і про необґрунтованість вимог про стягнення витрат на вантажні роботи і проведення експертного дослідження. Крім того, судом обґрунтовано відмовлено у задоволенні вимог про стягнення коштів, виплачених у рахунок недостачі товару для агрофірми «Гюнівська», оскільки акт про недостачу товару може свідчити тільки про виявлену суму недостачі, яка підлягає звірці, і не свідчить про те, що ОСОБА_1 здійснив якісь виплати для погашення цієї недостачі. Окрім зазначеного в матеріалах справи міститься відповідь ПрАТ «Агрофірма «Гюнівська» про те, що агрофірма акт недостачі товару (датований 13 вересня 2018 року) від фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 згідно з товарно-транспортної накладної від 12 вересня 2018 року не отримувало, не підписувало і не погоджувало його.

Разом з тим, судом першої інстанції невірно вирішено питання про відшкодування моральної шкоди, оскільки моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, тому ОСОБА_1 дійсно має підстави для її відшкодування, оскільки внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини відповідача, користуватися орендованим автомобілем стало неможливо, при цьому цей автомобіль використовувався ним для отримання доходу, що призвело до його душевних хвилювань та відчуття дискомфорту. З огляду на зазначене, справедливим і об`єктивним розміром моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню, є 5 000,00 грн.

Також суд першої інстанції, вирішуючи питання про відшкодування судових витрат, пов`язаних із прибуттям до суду, не з`ясував, яким видом транспорту користувався представник ОСОБА_3 для прибуття до м. Сміла та м. Кам`янка, і не встановив наявність документів, що засвідчують вартість понесених витрат. Отже, стороною не доведено належними і допустимими доказами понесення витрат на явку до судів, які знаходяться за межами м. Черкаси та їх розмір, а суд першої інстанції не перевірив належним чином вказані доводи представника ОСОБА_3 та дійшов до помилкового висновку про їх задоволення.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У квітні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 25 листопада 2020 року, додаткове рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 22 грудня 2020 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 11 березня 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 вересня 2021 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову.

Оскільки судові рішення в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 не оскаржуються, тому відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України в указаній частині судові рішення у касаційному порядку не переглядаються.

Підставою касаційного оскарження є неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі № 522/1597/15-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі № 337/1411/16-ц, від 16 липня 2018 року у справі № 910/20412/16 і від 11 березня 2021 року у справі № 911/2681/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, судами першої та апеляційної інстанцій не враховано, що ним на адресу ОСОБА_3 направлявся рекомендований лист з повідомленням про проведення дослідження, однак останній по місцю своєї реєстрації його з невідомих причин не отримав. При цьому присутність ОСОБА_3 під час дослідження було його правом а не обов`язком, а також відсутність останнього не спростовує факт завдання йому збитків внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини ОСОБА_3 , а тому суди дійшли помилкового висновку, що подане ним на підтвердження своїх вимог експертне дослідження є неналежним доказом. Розмір завданої йому моральної шкоди, визначений судом, є неспівмірним із його душевними стражданнями.

Також вказує, що судом першої інстанції при ухваленні додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу не досліджено обсяг та якість послуг адвоката, не оцінено співмірність його гонорару зі складністю справи. Крім того, вказує, що документи, надані представником ОСОБА_3 на підтвердження понесених судових витрат, не можуть бути оцінені як належні і достатні у розумінні статей 77-79 ЦПК України, оскільки складені формально і не підтверджують факт понесених (здійснених) позивачем витрат на правничу допомогу саме у зв`язку з розглядом цієї цивільної справи.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У серпні 2021 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково та скасувати оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції, залишивши в силі рішення суду першої інстанції.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Постановою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 19 листопада 2018 року ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340,00 грн.

За вказаним судовим рішенням ОСОБА_3 було визнано винуватим у тому, що він 13 вересня 2018 року близько 02 год. 10 хв. на 341 км автомобільної дороги Харків-Сімферополь, керуючи автомобілем DAF 95-400, номерний знак НОМЕР_1 , з напівпричепом KRONE, номерний знак НОМЕР_2 , не вибрав безпечної швидкості руху, не впорався з керуванням та здійснив виїзд на ділянку дороги, на якій проводились ремонтні роботи, внаслідок чого автомобіль отримав механічні пошкодження.

Автомобіль DAF 95-400, номерний знак НОМЕР_1 , знаходився у користуванні ОСОБА_1 на підставі договору оренди від 18 грудня 2017 року № 18-12/2017, укладеного з товариством з обмеженою відповідальністю «Сміла-Трансавто».

Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 з 11 березня 1998 року зареєстрований як фізична особа-підприємець та його основним видом господарської діяльності є вантажний автомобільний транспорт.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані рішення суду першої інстанції у нескасованій і незміненій частинах та постанова суду апеляційної інстанції є законними і обґрунтованими та підстав для їх скасування немає.

Так, згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспоренні права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (частина третя статті 16 ЦК України).

Відповідно до статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала в зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією з форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Відповідно до частин першої-третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відшкодування збитків є однією з форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Отже, шкода відшкодовується на загальних підставах, що передбачає наявність складу цивільного правопорушення, елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

У частині першій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків наявності підстав звільнення від доказування.

Конкретні доказові презумпції передбачені нормами матеріального права.

Так особливістю деліктної відповідальності за завдану шкоду є презумпція вини завдавача шкоди.

Тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди, а позивач доводить лише факти, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, у тому числі розмір завданих збитків.

Таким чином, для правильного вирішення справи, суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню.

У справі, що переглядається, судом установлено, що ОСОБА_1 на підтвердження розміру матеріальної шкоди, завданої пошкодження транспортного засобу у дорожньо-транспортній пригоді, яка сталася 13 вересня 2018 року, подав суду звіт експерта-товарознавця від 24 жовтня 2018 року № 165, згідно з яким матеріальна шкода була визначена у розмірі 179 326,86 грн.

У частині другій статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

При оцінці вказаного звіту судами попередніх інстанцій встановлено, що експертом була визначена необхідність проведення цього дослідження за участю зацікавлених осіб, разом з тим, матеріали звіту не містять підтверджень виклику та його отримання зацікавленими особами до часу проведення огляду, що суперечить вимогам пункту 5.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092.

З урахуванням вказаних обставин та на підставі клопотання відповідача ОСОБА_3 ухвалою Кам`янського районного суду Черкаської області від 11 березня 2020 року у справі була призначена судово-автотоварознавча експертиза, проведення якої доручено експертам Черкаського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України.

30 березня 2020 року ухвалу суду про призначення судово-автотоварознавчої експертизи та матеріали справи направлено до експертної установи.

27 квітня 2020 року до Кам`янського районного суду Черкаської області надійшло клопотання судового експерта Радзіховського В. О., в якому він просив надати автомобіль DAF 95-400, номерний знак НОМЕР_1 , для проведення технічного огляду до спеціалізованої станції технічного обслуговування у м. Черкаси із залученням автомайстрів для часткового або повного розбирання пошкоджених деталей з метою виявлення прихованих пошкоджень.

29 квітня 2020 року сторонам були направлені копії клопотання судового експерта у справі для виконання, які були ними отримані, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

05 червня 2020 року до Кам`янського районного суду Черкаської області із Черкаського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України надійшло повідомлення від 26 травня 2020 року № 8/289 про неможливість проведення судово-автотоварознавчої експертизи у зв`язку з невиконанням клопотання експерта від 06 квітня 2020 року, в якому було зазначено перелік необхідних процесуальних дій, які необхідно виконати, однак вказане клопотання задоволено не було. Крім того, у повідомленні зазначено, що 22 травня 2020 року експертові надійшла заява ОСОБА_1 від 11 травня 2020 року про неможливість надати автомобіль на технічний огляд, відповідно до якої унеможливлюється задоволення клопотання.

У статті 109 ЦПК України визначено, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

З урахуванням вказаного колегія суддів погоджується із висновком судів першої та апеляційної інстанцій, що ухилення ОСОБА_1 від проведення експертизи є підставою для відмови у визнанні факту спричинення шкоди саме певного розміру внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а відтак розмір збитків позивачем не доведено. Таким чином, відсутні підстави й для відшкодування позивачу витрат на проведення експертного дослідження

На підтвердження витрат на проведення вантажних робіт позивачем до суду надано акт приймання виконаних робіт від 13 вересня 2018 року, згідно з яким: «Виконавцем були проведені відповідні роботи по усному договору від 13 вересня 2018 року з наданням певних послуг на автомобільній дорозі Харків-Сімферополь 341 км». Оскільки зі змісту вказаного акта не можливо встановити, які саме роботи виконувалися за допомогою автокрана марки КС 5576-3К-1 О-40, та відсутні докази, що саме цей автокран виконував 13 вересня 2018 року роботи, які пов`язані із автомобілем DAF 95-400, номерний знак НОМЕР_1 , з напівпричепом KRONE, номерний знак НОМЕР_2 , суд обґрунтовано відмовив у задоволенні вимог ОСОБА_1 про відшкодування витрат на проведення вантажних робіт. Крім того, ОСОБА_1 не надано суду доказів на підтвердження понесення ним витрат у визначеному ним розмірі, а саме 16 000,00 грн.

Також необґрунтованими є вимоги ОСОБА_1 про відшкодування коштів, виплачених у рахунок недостачі товару для агрофірми «Гюнівська» у виді нітроамофоски, вагою 890 кг, на суму 12 300,00 грн, оскільки поданий позивачем акт про недостачу товару може свідчити тільки про виявлену суму недостачі, яка підлягає звірці, і не свідчить про те, що ОСОБА_1 здійснив якісь виплати для погашення цієї недостачі. Крім того, судом установлено, що відповідно до листа агрофірми «Гюнівська» остання акт недостачі товару (датований 13 вересня 2018 року) від фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 згідно з товарно-транспортної накладної від 12 вересня 2018 року не отримувала, його не підписувала і не погоджувала його зміст.

Доводи касаційної скарги, що судами при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, яке підлягає стягненню з ОСОБА_3 , не враховано вимоги розумності, виваженості і справедливості на правильність висновків суду апеляційної інстанції не впливають.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Зі змісту оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції вбачається, що судом при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди враховано, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини відповідача, користуватися орендованим автомобілем стало неможливо, при цьому цей автомобіль використовувався позивачем для отримання доходу, що призвело до його душевних страждань і переживань. Таким чином, врахувавши глибину, тривалість душевних страждань, яких внаслідок неправомірних дій ОСОБА_3 зазнав ОСОБА_1 , суд, з урахуванням вимог розумності і справедливості, обґрунтовано визначив відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн.

Посилання заявника на те, що суди не дослідили усі зібрані у справі докази і не дали їм належної оцінки до уваги не приймаються, оскільки встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій, а суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

При цьому порушень порядку надання та отримання доказів судом не встановлено, оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій.

Твердження заявника про неврахування судами висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі № 522/1597/15-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі № 337/1411/16-ц, від 16 липня 2018 року у справі № 910/20412/16 і від 11 березня 2021 року у справі № 911/2681/19, є безпідставним, оскільки висновки судів вказаним висновкам Верховного Суду не суперечать.

Інші доводи касаційної скарги, які є подібними доводам апеляційної скарги, мотивована відповідь на які надана судом апеляційної інстанції, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи в частині позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Таким чином, оскаржувані судові рішення в указаній частині відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін.

Разом з тим, не можна погодитися із висновком суду першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, в частині стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 40 833,00 грн.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

У частині другій статті 141 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес (пункти 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України).

Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи, заявником були подані: договір про надання правничої допомоги від 11 жовтня 2019 року № 11/10-2019, укладений між адвокатським бюро «Архипенка» і ОСОБА_3 з додатками; акти виконаних робіт від 26 листопада 2020 року № та № на суму 40 833,34 грн та 4 450,00 грн відповідно, із зазначенням розрахованих коштів за відрядження, консультації, вивчення матеріалів справ, підготовку процесуальних документів, участь у судових засіданнях та вимушені очікування їх початку, подання адвокатських запитів; касовий ордер Адвокатського бюро «Архипенка» від 26 листопада 2020 року № 3 про прийняття від клієнта ОСОБА_3 на підставі договору про надання правничої допомоги коштів у розмірі 45 283,00 грн; розрахунок витрат на правничу допомогу.

При визначення розміру витрат на професійну допомогу судом першої інстанції, з висновком якого в цій частині погодився й суд апеляційної інстанції, не враховано, що у січні 2020 року ОСОБА_3 було пред`явлено зустрічний позов та представництво його інтересів як відповідача за позовом ОСОБА_1 , так і позивача за зустрічним позовом здійснював адвокат Архипенко О. А. на підставі договору про надання правничої допомоги від 11 жовтня 2019 року.

Зі змісту акта виконаних робіт від 26 листопада 2020 року № , поданого представником ОСОБА_3 , вбачається, що вартість послуг з правової (правничої) допомоги, наданих за період з 21 жовтня 2019 року по 24 жовтня 2019 року, складає 14 666,66 грн, а за період з 10 лютого 2020 року по 03 грудня 2020 року - 25 500,01 грн. При цьому колегія суддів не враховує вартість консультації з питань представництва інтересів в суді у розмірі 666,67 грн, оскільки ці послуги були надані до укладення договору про надання правничої допомоги від 11 жовтня 2019 року, отже містять інший порядок оплати, ніж погоджений сторонами порядок оплати юридичних послуг у додатку № 1 до вказаного договору.

Тобто вартість послуг наданих адвокатом Архипенком О. А. щодо представництва інтересів ОСОБА_3 як відповідача за позовом ОСОБА_1 складає 14 666,66 грн. У подальшому представництво інтересів ОСОБА_3 адвокатом Архипенком О. А. здійснювалося у тому числі в якості позивача за зустрічним позовом, тому, з урахуванням того, що у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 було відмовлено, витрати за період з 10 лютого 2020 року по 03 грудня 2020 року у розмірі 25 500,01 грн, які складалися із участі представника в судових засіданнях, необхідно поділити порівну між сторонами.

З урахуванням вказаного та враховуючи часткове задоволення судом апеляційної інстанції позовних вимог ОСОБА_1 щодо відшкодування моральної шкоди, що складає 2,37 % від розміру пред`явлених вимог, колегія суддів вважає, що з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 26 766,89 грн ((14 666,66 грн + 12 750,00 грн (25 500,00 грн / 2)) х 97,63%).

Касаційна скарга ОСОБА_1 не містить доводів в частині висновків суду апеляційної інстанції щодо зменшення судових витрат на суму судових витрат, пов`язаних із прибуттям до суду, тому судове рішення у цій частині у касаційному порядку не переглядається.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З урахуванням вказаного Верховний Суд дійшов висновку про зміну додаткового рішення та постанови суду апеляційної інстанції, зменшивши розмір витрат на професійну правничу допомогу, стягнутих з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , з 40 833,00 грн до 26 766,89 грн.

Керуючись статтями 402, 403, 409, 410, 412, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Додаткове рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 22 грудня 2020 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 11 березня 2021 року змінити в частині визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, стягнутих з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , зменшивши їх розмір з 40 833,00 грн до 26 766,89 грн (двадцять шість тисяч сімсот шістдесят шість гривень вісімдесят дев`ять копійок).

В іншій частині рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 25 листопада 2020 року у нескасованій частині, додаткове рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 22 грудня 2020 року у незміненій частині і постанову Черкаського апеляційного суду від 11 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта