КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Слюсар Т.А.,

суддів: Білич І.М., Коцюрби О.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Т-Стиль» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15 березня 2021 року у складі судді Клочко І.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Т-Стиль» про стягнення заробітної плати, не виплаченої при звільненні працівника,-

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Т-Стиль» (далі - ТОВ «Т-Стиль») про стягнення заробітної плати, не виплаченої при звільненні працівника.

Позов обґрунтовано тим, що 11 червня 2020 року позивача було прийнято на роботу в ТОВ «Т-Стиль» на посаду продавця-консультанта та звільнено 31 липня 2020 року за власним бажанням, відповідно до ст. 38 КЗпП України.

З виписки доходів банку за червень позивач отримала заробітну плату в розмірі 7 153 грн 44 коп., відпрацювавши 126 годин (16 робочих змін), отже середній заробіток позивача становить 447 грн 09 коп. за один день з урахуванням сплати податків. За липень позивачем було відпрацьовано повний робочий місяць, що становить 184 години, що становить 23 робочих зміни та відповідачем перераховано заробітну плату на картку позивача в розмірі 3 680 грн.

Згідно довідки Пенсійного фонду України про індивідуальні відомості про застраховану особу, розмір невиплаченої заробітної плати становить 10535 грн 18 коп. без урахування сплати податків. Оскільки позивач не отримувала ніяких повідомлень про зміну оплати праці, крім того, не було порушень трудової дисципліни, а магазин у червні та липні працював у штатному режимі без будь-яких відхилень, позивач дійшла висновку, що при звільненні їй не була виплачена заробітна плата в повному обсязі, а тому остання вимушена звернутись до суду з позовом про стягнення з ТОВ «Т-Стиль» на свою користь заробітну плату в період з 01 липня 2020 року по 31 липня 2020 року в розмірі 10535 грн 18 коп.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15 березня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Т-Стиль» на користь ОСОБА_1 заробітну плату не виплачену при звільненні за період з 01 липня 2020 року по 31 липня 2020 року в розмірі 122 грн 02 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ «Т-Стиль» посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог про стягнення з ТОВ «Т-Стиль» на користь ОСОБА_1 заробітну плату не виплачену при звільненні за період з 01 липня 2020 року по 31 липня 2020 року в розмірі 122 грн 02 коп. та ухваливши нове судове рішення про відмову у позові в цій частині.

Зазначає, що висновки суду покладені в основу рішення не ґрунтується на доказах, а взяті лише з позовної заяви та відповіді на відзив, які товариству направлено не було. Докази надані відповідачем судом відхилено без будь-якого обґрунтування.

Учасники справи повідомлені належним чином (а.с. 91-92), відзиву на апеляційну скаргу до суду позивач не продав.

Відповідно до положень частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що подана апеляційна скарга містить у собі лише доводи щодо невідповідності висновків суду в частині задоволених вимог, тому колегія суддів перевіряє законність указаного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам процесуального закону оскаржуване рішення відповідає.

Як убачається з матеріалів справи, що наказом №528-Ос від 12 червня 2020 року, ОСОБА_1 прийнято на посаду продавця-консультанта магазину ТОВ «Т-Стиль» ТМ «Льонокомбінат «Goldi» з 12 червня 2020 року з посадовим окладом згідно штатного розпису та того ж дня, ознайомилась з наказом та правилами внутрішнього трудового розпорядку, що підтверджується її підписом (а.с. 17).

З копії штатного розпису ТОВ «Т-Стиль», який затверджений наказом директора ТОВ «Т-Стиль» №6/2-Од від 27 листопада 2019 року та введений в дію з 02 січня 2020 року, в посадовий оклад посади продавець-консультант в магазинах становить 4 723 грн (а.с. 19-23).

Встановлено, що позивач була звільнена з роботи 31 липня 2020 року за власним бажанням.

Відповідно до повідомлення № 03/3265 ТОВ «Т-Стиль» від 31 липня 2020 року, адміністрація товариства проінформувала позивача про розірвання укладеного з нею трудового договору, відповідно до ст. 38 КЗпП України (а.с. 3).

З довідки про доходи від 15 січня 2021 року, заробітна плата ОСОБА_1 , яка займала посаду продавець-консультант ТОВ «Т-Стиль» становила в червні 2020 року: нараховано 9 258 грн 93 коп., до сплати 7 453 грн 44 коп., в липні 2020 року: нараховано 4 571 грн 43 коп., до сплати 3 680 грн (а.с.16).

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з ТОВ «Т-Стиль» на користь ОСОБА_1 заробітної плати не виплаченої при звільненні за період з 01 липня 2020 року по 31 липня 2020 року в розмірі 122 грн 02 коп., районний суд виходив того, що нарахована заробітна плата позивача за липень 2020 року не відповідає розміру посадового окладу, встановленого штатним розписом товариства.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цей принцип диспозитивності у цивільному судочинстві реалізується шляхом вільного використання та розпорядження такими процесуальними правами, які, зокрема впливають на виникнення, рух, розвиток і закінчення судового розгляду (право на звернення з позовом, право на зміну предмета або підстав позову), випливають з участі у розгляді справи, забезпечують сторонам належний судовий захист.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 04 лютого 2020 року у справі № 442/7404/17 провадження № 61-20953св19.

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно ч.1 ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Частиною 5 вказаної статті встановлено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

За приписами ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Частиною 6 статті 24 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Отже, держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку.

У ст. 30 вказаного Закону міститься аналогічна норма, доповнена зобов`язанням власника або уповноваженого ним органу забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.7 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування для підприємств, установ та організацій, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством є сума нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці».

Так, позивач звернулася у суд із позовом, в якому просила стягнути на її користь не невиплачену заробітну плату при звільненні за період з 01 липня 2020 року по 31 липня 2020 року в розмірі 10535 грн 18 коп.

Відповідачем надано довідку про доходи від 15 січня 2021року, де розмір посадового окладу позивача складає 4 723 грн та без врахування податку з доходів фізичних осіб та військового збору складає 3680 грн.

Між тим, з наданого штатного розпису товариства встановлено, що посадовий оклад продавця-консультанта становить 4 723 грн, однак відповідно до довідки про доходи від 15 січня 2021року, позивачу у липня 2020року було нараховано заробітну плату в розмірі 4571 грн 43 коп.

Таким чином районним судом було обґрунтовано стягнуто суму заробітної плати невиплаченої при звільненні позивача, що становить 122 грн 02 коп. (3802,02-3680)

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності правових підстав для такого стягнення не заслуговують на увагу та є такими, що не знайшли своє підтвердження під час розгляду справи.

Відповідачем не спростовано належними доказами, щодо підстав відмінності нарахованої заробітної плати в меншому розмірі, ніж передбачено штатним розписом товариства.

Так, відповідно до даних долученого позивачем до справи й дослідженого районним судом Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, убачається, що відповідач у звіті до Пенсійного Фонду України інформацію про доходи ОСОБА_1 за липень 2020 року, зазначив, що позивач у липні 2020 року відпрацювала 31 робочий день за що нараховано заробітну плату, у сумі 4 571 грн 43 коп. (а.с.5).

Отже, посадовий оклад ОСОБА_1 згідно штатного розпису становив 4 722 грн, в той час як виплачено їй у липні 2020 року 4 521 грн 43 коп., а тому районний суд обґрунтовано, на підстав наданих сторонами доказів, дійшов висновку про наявність підстав до стягнення з товариства недоплаченої заробітної плати, що за виключенням необхідних обов`язкових платежів, становить 122 грн 02 коп.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами першою-другою статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Як свідчать матеріали справи, районний суд призначив справ до розгляду в порядку спрощеного провадження, про що повідомив учасників справи й відповідачу рекомендував надати відзив на позов та додані до нього документи (а.с.8,9,11).

Відповідно до справи, представником ТОВ «Т-Стиль» було направлено до суду відзив на позовну заяву, штатний розпис, у якому зазначено про посадовий оклад продавця-консультанта - 4 723 грн, матеріали прийняття ОСОБА_1 на роботу, а також довідку про доходи, згідно яких за липень 2020 року позивачу нараховано 4 571 грн 43 коп. (а.с.16-23).

Твердження апеляційної скарги про порушення прав відповідача, пов`язаного з не направленням товариству позивачем копії відповіді на відзив, - безпідставні, остільки вони спростовується даними, долученими до відповіді на відзив, що надійшла до районного суду 02.02.2021року, згідно яких копія відзиву 27.01.2021року була направлена ОСОБА_1 на адресу ТОВ «Т-Стиль» цінним листом (а.с.35).

Згідно ч. 5 ст.263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення ґрунтується на доказах, долучених учасниками судового розгляду до справи.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення на підставі наданих сторонами доказів, обґрунтовано виходив із того, що відповідачем не надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження відсутності підстав для стягнення заробітної плати, невиплаченої при звільненні позивача, що становить 122 грн 02 коп.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення суду.

Відповідно до положень статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Т-Стиль» залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач:

Судді: