Справа № 536/1760/20
Провадження № 2/536/349/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2021 року м. Кременчук

Кременчуцький районний суд Полтавської області в складі:

Головуючого судді - Колотієвського О.О.,

за участю секретаря судового засідання - Пасєчнікової В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -

ВСТАНОВИВ:

Заява обґрунтована зокрема тим, що 08 липня 2011 року вона уклала шлюб з ОСОБА_2 в Крюківському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області.

Під час шлюбу у них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивачем вказано, що вважає за необхідне розірвати шлюб з відповідачем, оскільки останній постійно вчиняв відносно неї домашнє насильство як фізичного, так і економічного та психологічного характеру, а саме: залякування та погрозах застосовування відносно неї фізичної сили.

Також зазначила, що за час сімейного життя регулярними були випадки, коли чоловік, будучі в стані алкогольного сп`яніння, влаштовував сварки, бив та принижував її та сина.

Крім вищевказаних обставин, вказала, що чоловік тривалий час не бере участі у веденні домашнього господарства, не надає належної матеріальної допомоги сім`ї та не приймає участі в начальному процесі дитини.

Подальше збереження шлюбу суперечитиме її інтересам та інтересам дитини, сподівання на зміну чоловіком свого способу життя, покращення його ставлення до неї, до сина та налагодження сімейного життя - остаточно втрачені.

На підставі викладеного просила суд ухвалити рішення, яким:

-розірвати шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований 08 липня 2011 року в Крюківському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області, актовий запис № 218;

-визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю, ОСОБА_1 .

22.03.2021 року відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву, в якій заперечив проти задоволення вимоги позивачки про визначення місця проживання їх неповнолітнього сина ОСОБА_4 з матір`ю. Заперечення проти задоволення такої позовної вимоги обумовлені тим, між ними із позивачкою немає спору щодо того з ким із них буде проживати син.

Також відповідачем вказано, що він не заперечує проти того щоб їхня дитина проживає зі своєю матір`ю та визнав, що після фактичного припинення шлюбних відносин син фактично проживає з позивачкою.

Будь-яких дій щоб змінити місце проживання малолітнього сина він не вчиняв.

Відсутність спору є підставою відмови в задоволенні позову у відповідній частині.

Відповідач також не визнає обставини, на які посилається позивачка в обґрунтування позовних вимог вказавши, що дійсно, деякий час тому подружні стосунки між ним і позивачкою погіршилися, з грудня 2020 р. вони проживають окремо.

Сварки, непорозуміння дійсно останнім часом мали місце, але відповідач ніколи не вдавався до домашнього насильства ані фізичного, ані психологічного, ані економічного, характеру.

Також зазначив, що за характером роботи вимушений постійно проживати в селі Кобелячок Кременчуцького району Полтавської області, де будучи членом фермерського господарства, працює у ФОП ОСОБА_5 , в зв`язку з цим з часом подружні почуття між сторонами згасли.

На підставі вищевикдаденого, просив суд:

- з метою збереження шлюбу надати строк для примирення між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 . В разі недосягнення примирення розірвати шлюб;

- відмовити в задоволенні вимоги ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , 24.

Позивач в судове засідання не з`явилася. В матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за її відсутності, позовну вимогу щодо розірвання шлюбу підтримала, просила задовольнити. Водночас, ОСОБА_1 подано клопотання про залишення позовної вимоги щодо визначення місця проживання дитини без розгляду.

Відповідач в судове засідання не з`явився, просив суд надати сторонам строк для примирення.

Суд дослідивши матеріали справи та докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить наступного висновку.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, та не заперечується сторонами по справі, що 08 липня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб в Крюківському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області, актовий запис № 218, що підтверджується свідоцтвом про шлюб НОМЕР_1 від 08 липня 2011 року.

Під час шлюбу у них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , видане 08 липня 2011 року Крюківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області.

З грудня 2020 року сторони разом не проживають однією сім`єю та спільного господарства не ведуть.

Позивач стверджує, що подальше збереження шлюбу суперечитиме її інтересам та інтересам дитини, наполягає на розірванні шлюбу.

У відзиві на позовну заяву та в заяві від 28.09.2021 року відповідач просить суд надати йому з дружиною строк на примирення та збереженні сім`ї.

Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Частинами третьою та четвертою статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу.

Згідно із статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Ч. 7 ст. 240 ЦПК України встановлено, що справі про розірвання шлюбу суд може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців.

Суд вбачає, що ОСОБА_2 просив суд надати строк для примирення з позивачем у відзиві на позов від 22.03.2021 року вказавши, що не має наміру примушувати позивачку до шлюбу, а лише бажає зберегти подружні стосунки та в разі якщо наданий час не призведе до примирення, проти розірвання шлюбу не заперечує.

Станом на дату розгляду справи, тобто більш як 6 місяців з дня виявлення відповідачем бажання примиритися з позивачем, ОСОБА_1 наполягає на розірванні шлюбу та категорично заперечує проти його збереження.

Водночас суд зазначає, що надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком. Вказана думка суду також узгоджується з позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду по справі 442/6319/16-ц.

Враховуючи, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

Системний аналіз норм СК України вказує на те, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Оскільки позивач не бажає зберегти шлюб з відповідачем, наполягає на його розірванні, суд вважає за недоцільне надавати сторонам строк для примирення та розірвати шлюб між ними, так як відмова в його розірванні буде примушуванням ОСОБА_1 до шлюбу, що є неприпустимим.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.

Згідно ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку що позовна вимога ОСОБА_1 про розірвання шлюбу з ОСОБА_2 є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Вимогу ОСОБА_1 про визначення місця проживання неповнолітнього сина ОСОБА_3 залишити без розгляду, у відповідності до вимог ст. 257 ЦПК України, на підставі клопотання позивачки від 04.08.2021 року.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходив з наступного.

Згідно статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.

Водночас, відповідно до статті 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач у відзиві на позовну заяву вказав, що не заперечує щодо розірвання шлюбу з позивачкою.

Згідно вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позивачу належить повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, за розгляд позовної вимоги про розірвання шлюбу, тобто 454 грн.

Водночас, стягнути з відповідача на користь позивача, 50 відсотків сплаченого судового збору за вимогу про розірвання шлюбу, тобто 454 грн.

Керуючись ст.ст. 24, 104, 105, 110, 112, 114, 160 СК України, ст. 76, 141, 142, 258-259, 263-265, 273, 352 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу- задовольнити.

Шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстрований 08.07.2011 року у Крюківському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області, актовий запис № 218 - розірвати.

Позовну вимогу ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання неповнолітнього сина ОСОБА_3 - залишити без розгляду.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 454 гривень.

Зобов`язати Управління державної казначейської служби України в Кременчуцькому районі Полтавської області повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків судового збору, тобто 454 грн. Сплачені кошти за такими реквізитами: платіжне доручення 0.0..1 від 10.12.2020 року; отримувач: Кременчуцьке УК/Кременчуцький р-н/22030101; банк отримувача: Казначейство України, призначення платежу: *;101;; 22030101; Судовий збір(Державна судова адміністрація України 050) Кременч. Райсуд Полтавс. Обл.; ОСОБА_1 .

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду через Кременчуцький районний суд Полтавської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги на рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяО. О. Колотієвський