Єдиний унікальний номер 233/5587/20
Номер провадження 22-ц/804/2123/21
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 жовтня 2021 року
Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :
головуючого - судді: Мірути О.А.
суддів: Корчистої О.І., Канурної О.Д.,
за участю секретаря судового засідання Цимбала Д.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 у цивільній справі № 235/5587/20 за позовом Акціонерного товариства «Банк Форвард» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 07 червня 2021 року ухваленого в приміщенні Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області, (суддя Бєлостоцька О.В.),
В С Т А Н О В И В:
КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ
В обґрунтування позову зазначено, що 04 травня 2013 року відповідачка звернулась до ПАТ «Банк Русский Стандарт», правонаступником якого є позивач, із заявою № 106122586 про укладення договору про картку. ПАТ «Банк Русский Стандарт» акцептував пропозицію, відкрив ОСОБА_1 поточний рахунок № НОМЕР_2 та випустив на ім`я останньої платіжну картку.
Складовою та невід`ємною частиною договору про картку є Умови по карткам, а також діючі Тарифи, розміщені на офіційному сайті банку. Внаслідок здійснення банком кредитування рахунку у ОСОБА_1 виникла заборгованість, яку вона відповідно до п.7.10 Умов по карткам зобов`язалась погасити, а також сплатити відсотки за користування кредитом та інші платежі, передбачені діючими в банку Тарифами. 03 лютого 2018 року та 07 серпня 2020 року банком направлявся на адресу ОСОБА_1 заключний рахунок-виписка із вимогою погасити заборгованість за договором про картку в сумі 15 939 грн. 37 коп., проте в порушення п.4.8 Умов по карткам відповідачка вказану заборгованість не погасила.
КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 07 червня 2021 року позовні вимоги АТ «Банк Форвард» до ОСОБА_1 задоволені частково.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Банк Форвард» витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 1960 (одна тисяча дев`ятсот шістдесят) гривень 32 копійки. Стягнуто з Акціонерного товариства «Банк Форвард» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1078 гривень 40 копійок.
КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
У апеляційній скарзі, поданій до апеляційного суду ОСОБА_1 посилається на неправильне застосування норм матеріального права, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог позивача.
УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції було проігноровано той факт, що між сторонами не було визначено умови кредитування по картці, строк кредиту за нею та строк дії самої картки, відсутня Довідка про умови кредитування ПАТ «Банк Русский Стандарт», відсутня Довідка про орієнтовану сукупну вартість споживчого кредиту в рамках продукту, а п.8.16. Умов, на який посилається в позовній заяві позивач, визначає лише можливу тривалість строку кредиту та жодним чином не визначає строк дії укладеного позивачем кредитного договору, відсутній строк договору, строк виконання зобов`язання, термін його виконання, вартість все це у сукупності протирічить вимогам ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», яка діяла на час укладення спірного договору, на що звертала увагу суду у судовому засіданні представник відповідача.
Також звертає увагу на той факт, що на ім`я відповідачки було відкрито три банківських рахунки. В заяві позивачка просила відкрити один, при цьому яке цільове призначення кожного з них позивачем не зазначається. Також вказують на те, що із наданих виписок не можливо встановити фактичний рух коштів за кожним з цих рахунків. Вважає, що позивачем не доведено факт надіслання відповідачу 03.02.2018 року вимоги на суму заборгованості 15 638 грн. 36 коп., дати її формування і надіслання, натомість строк її виконання визначений позивачем 03.03.2018 року, надіслана вона була нібито 13.08.2020 року.
Також доводить до суду, той факт, що дата останнього платежу, а саме 05.02.2018 року не відповідає дійсності, оскільки остання сплата процентів за користування кредитом була здійснена нею 04.12.2017 року, а сплата 05.02.2018 року здійснена позивачем самостійно.
Апелянт доводить до суду, що списання банком процентів за користування кредитом та комісій, якими він керувався під час здійснення відповідних операцій. Також звертає увагу на той факт, що згідно виписок за рахунками відповідача, наданих самим позивачем вбачається, що спірний договір нібито було пролонговано 04.08.2016 року та на запит адвоката відповідача позивачем не надано жодного документу, який підтверджував би пролонгацію спірного кредитного договору та згоду на це відповідачки. На думку апелянта, суд першої інстанції безпідставно проігнорував клопотання відповідача про застосування до спірних правовідносин строк позовної давності, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено припинення спірного кредитного договору 04.08.2016 року.
УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
У судове засідання позивач не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи за їх відсутністю.
Відповідач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 у судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, представник ОСОБА_2 надала суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення суду, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, врахувавши всі доводи апеляційної скарги.
ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
04 травня 2013 року відповідачка ОСОБА_1 підписала заяву № 106122586, в якій просила ПАТ «Банк Русский Стандарт» укласти з нею договір про надання та використання платіжної картки (далі договір про картку), випустити на її ім`я платіжну картку, відкрити поточний рахунок, встановити кредитний ліміт, в межах якого вона матиме право здійснювати операції з використанням картки за рахунок наданого банком кредиту та здійснювати відповідно до ст.1069 ЦК України кредитування рахунку картки (а.с.5).
В заяві зазначено рахунок картки № НОМЕР_2 та ставка по кредитному ліміту - 55 % річних.
Як вбачається зі змісту п.п.2.1, 2.2 заяви, акцептом оферти про укладення договору про картку є дії банку по відкриттю рахунку картки; розмір ліміту встановлюється банком самостійно на підставі повідомлених ОСОБА_1 відомостей.
Пунктом 2.2 заяви передбачено, що з моменту укладення договору про картку ОСОБА_1 зобов`язалась в порядку та терміни, обумовлені Умовами по карткам, сплачувати банку комісійну винагороду та інші платежі відповідно діючих в банку тарифів по карткам, а у випадку отримання кредиту в рамках договору про картку зобов`язалась погасити кредит відповідно до Умов по карткам, а також сплатити банку відсотки за користування таким кредитом та інші платежі, передбачені діючими в банку тарифами по карткам (а.с.5).
Відповідно до п.2.2 заяви складовою та невід`ємною частиною договору про картку є Умови по карткам та тарифи по карткам, з якими ОСОБА_1 ознайомилась, повністю згодна, їх зміст розуміє та зобов`язується неухильно дотримуватись.
З наданих позивачем копій Умов надання та обслуговування платіжних карток ПАТ «Банк Русский Стандарт», Правил користування платіжною карткою (а.с.7-16) та тарифів по продукту VICOTEC MasterCard Unembossed тарифний план ТП ? VICOTEC (а.с.18) вбачається, що вони не містять підпису ОСОБА_1 .
ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.
МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА
Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні
Колегія суддів вважає, що зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі з наступних підстав.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що встановив договір кредиту між сторонами укладеним, не прийняв до уваги Умови надання та обслуговування платіжних карток (далі скорочено - Умовами по карткам), Правилами користування платіжною карткою та Тарифами по продукту, визнав наданий стороною позивача розрахунок заборгованості ОСОБА_1 за Договором про картку та нарахованих 3% річних на суму боргу належним доказом у справі та встановив, що усі грошові операції були проведені АТ «Банк Форвард» у повній відповідності до Договору про картку. Встановив відсутність порушення позивачем строку позовної давності.
З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується виходячи із наступного.
З матеріалів справи вбачається, що 04 травня 2013 року між ПАТ «Банк Руский Стандарт», правонаступником якого стало АТ «Банк Форвард» , та ОСОБА_1 укладено договір про надання та використання платіжної картки № НОМЕР_1 з відкриттям поточного рахунку № НОМЕР_2 (а.с.5).
Відповідно до Статуту АТ «Банк Форвард», АТ «Банк Форвард» є правонаступником всіх прав та обов`язків ПАТ «Банк Руский Стандарт» .
Тарифи по вказаній картці затверджені наказами по банку від 25 грудня 2012 року та від 11 грудня 2012 року. Вказаними тарифами передбачена сплата клієнтом відсотків у розмірі 55% річних та інших платежів, про які домовились сторони (а.с.6,17,18).
Відповідно до частини 2 статті 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Отже, наслідком акцепту (прийняття) ПАТ Банк «Руский Стандрат» оферти (пропозиції), викладеної в п. 1 Заяви ОСОБА_1 , став факт укладення Договору про картку.
Відповідно до п. 1 підписаної відповідачем Заяви, Договір про картку укладений на умовах, викладених в цій Заяві.
У п. 3. Заяви зазначено, що ОСОБА_1 розуміла і погоджувалася з тим, що складовою та невід`ємною частиною Договору про картку є Умови по карткам та Тарифи по карткам, з якими ознайомлена, погодилась, і зобов`язалася неухильно дотримуватись їх положень.
Але, вирішуючи даний спір, судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що позивачем не надано суду доказів обізнаності позичальника ОСОБА_1 із Умовами надання та обслуговування платіжних карток (далі скорочено - Умовами по карткам), Правилами користування платіжною карткою та Тарифами по продукту через відсутність на вказаних документах підпису боржника.
З наведених підстав колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що Умови по карткам, Правила користування платіжною карткою та Тарифи по продукту не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору від 04 травня 2013 року.
Отже, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції об`єктивно врахував висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17.
Ст. 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодовець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.
В силу ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки.
Пунктом 2.2 заяви № 106122586 від 04 травня 2013 року передбачено, що розмір ліміту встановлюється банком самостійно на підставі відомостей, повідомлених ОСОБА_1 (а.с.5).
Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
На підставі викладеного колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції вимог ст.ст. 77,78,79,80 ЦПК України через визнання виписок по картковому рахунку відповідача належними доказами по справі.
Така позиція суду першої інстанції також узгоджується з постановою Верховного Суду у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2020 року по справі № 200/5647/18.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17 наведено правовий висновок про те, що кредитор вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Пунктом 2.2 заяви від 04 травня 2013 року № 106122586 передбачено обов`язок ОСОБА_1 погасити кредит.
Підписана ОСОБА_1 заява від 04 травня 2013 року не містить строку виконання зобов`язання з повернення кредитних коштів.
Ч.2 статті 530 ЦК України встановлено, що якщо строк(термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право
вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Враховуючи, що використані ОСОБА_1 кредитні кошти в добровільному порядку після отримання вимоги банку від 07 серпня 2020 року не повернуті, а також вимоги частини 2 статті 530 ЦК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачки заборгованості за тілом кредиту в розмірі 15 631 гривня 35 копійок.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.
Як вбачається із змісту підписаної ОСОБА_1 заяви № 106122586 від 04 травня 2013 року, між сторонами кредитного договору був узгоджений як розмір відсоткової ставки по кредитному ліміту 55% річних так і згідно п.2.2 заяви обов`язок сплати процентів позичальником.
З матеріалів справи вбачається, що після 05 лютого 2018 року узгоджені між сторонами 55% річних за кредитним договором від 04 травня 2013 року позивачем не нараховувалися.
Керуючись ч.2 ст.530 ЦК України, враховуючи направлення 07 серпня 2020 року банком на адресу відповідачки вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором та не спростування відповідачкою та її представником розміру нарахованих процентів за вказаний період, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно визначений період нарахування до стягнення процентів за користування кредитом з 31 січня 2018 року по 05 лютого 2018 року в розмірі 308 гривень 62 копійки.
Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Оскільки колегія суддів погодилася з висновком суду першої інстанції щодо неможливості застосування Умов по карткам, на які посилається позивач в позовній заяві, суд першої інстанції обґрунтовано керувався ч.2 ст.530 ЦК України, якою передбачено обов`язок боржника виконати обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
З матеріалів справи вбачається, що вимога про погашення заборгованості направлена позивачем ОСОБА_1 07 серпня 2020 року (докази на підтвердження направлення вимоги 03 лютого 2018 року позивачем не надані), отже з цього часу припинилось право позивача нараховувати передбачені договором відсотки, а тому підлягають стягненню 3% річних на підставі ст.625 ЦК України.
З наведених підстав, суд апеляційної інстанції вважає доводи апеляційної скарги щодо спростування вищевикладених встановлених судом обставин не заслуговують на увагу.
Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин строку позовної давності з огляду на наступне.
Позовна давність це той термін, протягом якого кредитор має право вимагати від позичальника виконання договірних зобов`язань.
Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність становить три роки.
За змістом частини третьої статті 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строк. Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов`язання, тобто строку виконання зобов`язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.
За змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частина четверта статті 267 ЦК України).
З огляду на встановлені судом першої інстанції фактичні обставини справи, доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права, зводяться до переоцінки судом доказів по справі та не спростовують висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
У контексті вказаної практики апеляційний суд вважає наведене обґрунтування цієї постанови достатнім.
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст. ст.7, 19, 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 07 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя: О.А. Мірута

Судді: О.І. Корчиста

О.Д. Канурна