Справа № 161/3570/21
Провадження № 2/161/1909/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2021 року Луцький міськрайонний суд Волинської області у складі:

головуючого судді Кихтюка Р.М.

секретаря Демчук Т.В.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про визнання особи таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Свій позов обґрунтовує тим, що він є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу №550 від 20.04.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу.

Вказує, що в даному будинку також зареєстровані неповнолітня ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та його колишня дружина ОСОБА_4 , шлюб з якою був розірваний рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13.03.2018 року.

Зазначає, що відповідач з січня 2018 року у вказаному будинку не проживає, її особистих речей в житлі немає, вона не сплачує комунальні платежі, участі в утриманні житла не бере.

Покликаючись на викладені обставини, просить суд визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у заяві та просили їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити, оскільки майно придбане у шлюбі, а тому відповідач є співвласником спірного житла.

Заслухавши пояснення учасників справи, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав.

В судовому засіданні з`ясовано, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 10.02.2012 року, який розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13.03.2018 року (а.с. 14-15).

Згідно договору купівлі-продажу від 20.04.2012 року ОСОБА_1 придбав житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 5-6), тобто за час перебування у шлюбі.

Із будинкової книги серії А №121194 вбачається, що ОСОБА_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7-9).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване.

З матеріалів справи вбачається, що житло, в якому зареєстрована відповідач ОСОБА_4 був придбаний в 2012 році, тобто за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, про що зазначалось вище.

Виходячи з положень ст.60 СК України вказане житло є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Оскільки статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, суд вважає, що в даному випадку, задоволення вимог позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням призведуть до порушення норм матеріального права, фактично позбавивши співвласника права користування належним йому майном.

Отже, виходячи з вищезазначених норм права позивач не є одноосібним власником спірного житла, незважаючи на той факт, що воно зареєстрована за нею, оскільки 6/100 секцій у гуртожитку придбано у 2007 році, в період шлюбу, а отже, позивач не наділена правом ставити питання про визнання іншого співвласника таким, що втратив право користування житловим приміщенням з такої підстави як припинення шлюбних відносин.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Таким чином, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, перевіривши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, а саме: про визнання відповідача особою, що втратив право користування житловим приміщенням, яке має статус об`єкта спільної сумісної власності сторін, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 4, 7, 8, 11, 12, 13, 76, 77, 81, 83, 137, 141, 247, 258, 259, 263, 265 ЦПК України, ст. 60, 68 СК України, ст. 317, 369 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 04 жовтня 2021 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду Р.М. Кихтюк