Справа № 357/2718/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2021 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого - судді Бондаренко О. В., при секретарі - Нізовій А.Р., розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Білоцерківський міський відділ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про звільнення майна з-під арешту та виключення запису з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, -

В С Т А Н О В И В :

11.03.2021 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 . Крім того, він також є власником земельної ділянки площею 0,0251 га, яка розміщується по АДРЕСА_1 , цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо нього, ОСОБА_1 , відомості відсутні, однак, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна, а саме: на будинок АДРЕСА_1 , накладено арешт Білоцерківським міським відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, особа, майно/права якої обтяжуються: ОСОБА_3 . Підстава для державної реєстрації: постанова про арешт, серія та номер: 57452022, виданий 18.10.2018 державним виконавцем Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Яновською І.М. Будинок АДРЕСА_1 має чотири квартири, у кожної квартири є власник, особа, майно, якої обтяжуються, ОСОБА_3 , є його сусідкою, в родинних відносинах вони ніколи не перебували та чому через сусідку накладено арешт на його квартиру (частину будинку) не зрозуміло. 06 січня 2021 року він звернувся до Білоцерківського міського відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) з клопотанням про скасування арешту. Однак, йому повідомлено, що якщо він вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить йому, а не боржникові, то він може звернутися до суду з позовом про зняття з нього арешту. Отже, обтяження у вигляді арешту на весь будинок АДРЕСА_1 , у тому числі на квартиру № 3 (31/100 частини будинку) в цьому будинку, яка належить йому порушує його права та законні інтереси, оскільки унеможливлює повноцінно володіти, користуватися та розпоряджатися майном. Тому, просив скасувати арешт нерухомого майна, а саме квартири № 3 (31/100 частин) будинку під АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , шляхом виключення із Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

16.03.2021 судом відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

21.04.2021 судом витребувано у Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства (м. Київ) належним чином завірену копію виконавчого провадження № 57452022.

12.05.2021 судом постановлено ухвалу про заміну первісного відповідача - Білоцерківський міський відділ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м. Київ) належним відповідачем - ОСОБА_2 та залучено - Білоцерківський міський відділ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

25.06.2021 представник відповідача, адвокат Приймак Олександр Юрійович, подав до суду письмові пояснення у справі, в яких зазначив, що позивач у своїй позовній заяві вказує на необґрунтованість відмови державним виконавцем в задоволенні його клопотання про зняття арешту з належного йому на праві власності нерухомого майна. Водночас, згідно положень ч. 4, 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» клопотання особи, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, не є підставою для скасування рішення щодо накладення арешту на майно, адже порушень вимог чинного законодавства зазначеним у позові державним виконавцем не допущено. Також, при вирішенні питання про заміну відповідача з вказаного органу державної виконавчої служби на ОСОБА_2 суд керувався положеннями постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03.06.2016 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна». Водночас, положення ЦПК України та Закону України «Про виконавче провадження», на які містяться посилання в цій постанові, втратили свою дію з набранням чинності на початку 2017 року нових редакцій даних Кодексу та Закону. Суть та зміст статей ЦПК України та Закону України «Про виконавче провадження», на які маються посилання в поставі Пленуму, суперечать суті та змісту статей даних Кодексу і Закону в редакції, діючих в момент подачі ОСОБА_1 вказаного позову. За таких обставин положення вказаної постанови Пленуму, у тому числі й ті, що визначені в п. 9 (інша особи, яка вважає, що майно, на яке було накладено арешт у порядку забезпечення позову, належить їй, а не стороні у справі, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (стаття 60 Закону про виконавче провадження), не можуть бути застосовані у цивільній справі № 357/2718/21.Є помилковим і обраний позивачем спосіб захисту свого порушеного права. Рішення про накладення арешту на будинок АДРЕСА_1 прийнято Сквирським районним судом м. Києва у своїй ухвалі від 21.09.2018 у справі № 376/2132/18, як спосіб забезпечення позову ОСОБА_2 . Дана ухвала для виконання була направлена до Білоцерківського МВ ДВС ГТУЮ у Київській області та до Сквирського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області. У зв`язку з цим державним виконавцем вказаного підрозділу державної виконавчої служби в межах наданих йому законом повноважень вжито заходів для накладення арешту на вказане в ухвалі майно за відсутності альтернативи щодо інших встановлених чинним законодавством шляхів його виконання. Таким чином, враховуючи, що рішення про накладення арешту на майно прийнято саме судому вказаній вище цивільній справі задля забезпечення позову, а державним виконавцем лише вжито заходів до його реалізації в межах наданих йому законом повноважень, позивачем невірно обрано спосіб захисту своїх можливо порушених праву вигляді звернення до суду із вищенаведеним позовом. Таким чином, замість подання наведеної позовної заяви ОСОБА_1 , з метою захисту свого порушеного, на його думку, права, мав звернутись до суду у встановленому законом порядку з апеляційною скаргою на зазначену вище ухвалу суду першої інстанції щодо забезпечення позову, чого останнім не здійснено через помилковість обраного засобу захисту свого права власності. Згідно з викладеними позивачем доводами, він начебто є власником квартири АДРЕСА_1 , з якої у своїй позовній вимозі просить зняти накладений судом арешт. Водночас, згідно з інформаційними довідками 263211798 від 25.06.2021 та № 263298821 від 25.06.2021 право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 чи іншою особою не зареєстровано. За наявними в державному реєстрі даними позивач має право власності на частку нерухомого майна - 31/100 на праві спільної сумісної власності будинку АДРЕСА_1 . Водночас, оскільки вказана частка майна в натурі не виділена, виокремити самостійно це майно з усього масиву наведеної нерухомості не є можливим. У зв`язку з захистом своїх прав ОСОБА_2 був вимушений звернутися за послугами адвокатів Адвокатського бюро «Приймак та Партнери», тому повідомляє про орієнтовний розрахунок витрат на правову допомогу, а саме 2000,00 грн. за письмові пояснення на позовну заяву та 1500,00 грн. за кожне судове засідання за участю адвоката. З огляду на викладене, вважає, що позовна заява подана ОСОБА_1 є безпідставною та має бути залишена без задоволення з вищенаведених підстав, а витрати на правову допомогу ОСОБА_2 покладені на позивача.

06.07.2021закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, в судове засідання 22.09.2021 не з`явився, про день,час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, 21.09.2021 надав до суду письмову заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та позов просить задовольнити.

Представник відповідача, адвокат Приймак О.Ю, у судовому засіданні заперечив проти позову, підтримав викладені у письмових поясненнях обставини, 22.09.2021 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, 18.08.2021 року подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити без участі відповідача та його представника, заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Третя особа - Білоцерківський міський відділ ДВС Головного територіального управління юстиції у Київській області, в судове засідання свого представника не направили, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суд не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності та письмових пояснень щодо спору не подали.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (частина 1 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79, ч. ст. 78 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , є власником 31/100 частин будинку під АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором дарування частини жилого будинку від 09.09.2003 року, посвідченого державним нотаріусом Білоцерківської державної нотаріальної контори Білик О.Г. за реєстровим №4-3453 та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №1470759 від 12.09.2003 (а.с. 10,11, 13, 21,22).

Також встановлено, що позивач - ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,0251 га, яка розміщена за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується Державним актом серія ЯИ № 709761 (а.с. 12).

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек. Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №246585186 від 02.03.2021 (а.с. 7-9) вбачається, що 19.10.2018 державним реєстратором: Яновська Інна Миколаївна, Білоцерківський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області зареєстровано обтяження нерухомого майна, номер запису про обтяження: 28450744 (спеціальний розділ); вид обтяження: арешт нерухомого майна; підстава для державної реєстрації: постанова про арешт, серія та номер: 57452022, виданий 18.10.2018 державним виконавцем Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Яновською І иною Миколаївною, відомості про суб`єктів обтяження: Особа, майно/права якої обтяжуються: ОСОБА_3 , опис предмета обтяження: житловий будинок АДРЕСА_1 з відповідною частиною господарських будівель та споруд, загальною площею 506,2 кв.м, житловою площею 260,1 кв.м, який належить на праві власності ОСОБА_3 .

06 січня 2021 року позивач звернувся до Білоцерківського міського відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) з клопотанням про скасування арешту (а. с. 6).

У відповідь за вказану заяву позивача Білоцерківський міський відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) від 11.02.2021 року за № 15452 (а.с.5), роз`яснив, що якщо він вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить йому, а не боржникові, він може звернутися до суду з позовом про зняття з нього арешту. Законом України «Про виконавче провадження» встановлено вичерпний перелік підстав, які передбачають зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини.

При вирішенні даного спору суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч. 1. ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Частина 1 ст. 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так і зумовлений загальним змістом, об`єктивний і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і Законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності.

Відповідач, заперечуючи позовні вимоги щодо зняття арешту з майна, зазначив, що положення постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5, визначені в п. 9 (інша особи, яка вважає, що майно, на яке було накладено арешт у порядку забезпечення позову, належить їй, а не стороні у справі, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (стаття 60 Закону про виконавче провадження), не можуть бути застосовані у цивільній справі № 357/2718/21, оскільки положення ЦПК України та Закону України «Про виконавче провадження», на які містяться посилання в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», втратили свою дію з набранням чинності нових редакцій Кодексів та Закону. Також, стверджує, що є помилковим і обраний позивачем спосіб захисту свого порушеного права, оскільки рішення про накладення арешту на будинок АДРЕСА_1 прийнято Сквирським районним судом у своїй ухвалі від 21.09.2018 у справі № 376/2132/18 як спосіб забезпечення позову ОСОБА_2 . Дана ухвала для виконання була направлена до Білоцерківського МВ ДВС ГТУЮ у Київській області та до Сквирського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області. У зв`язку з цим державним виконавцем вказаного підрозділу державної виконавчої служби в межах наданих йому законом повноважень вжито заходів для накладення арешту на вказане в ухвалі майно за відсутності альтернативи щодо інших встановлених чинним законодавством шляхів його виконання. Тому, замість подання наведеної позовної заяви ОСОБА_1 , з метою захисту свого порушеного права, мав звернутись до суду у встановленому законом порядку з апеляційною скаргою на зазначену вище ухвалу суду першої інстанції щодо забезпечення позову. Також, відповідач зазначає, що згідно з інформаційними довідками №263211798 від 25.06.2021 та № 263298821 від 25.06.2021 право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 чи іншою особою не зареєстровано, адже за наявними в державному реєстрі даними позивач має право власності на частку нерухомого майна - 31/100 на праві спільної сумісної власності будинку АДРЕСА_1 , але вказана частка майна в натурі не виділена та виокремити самостійно це майно з усього масиву наведеної нерухомості не є можливим.

Однак, суд критично оцінює зазначені твердження відповідача, оскільки постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» не скасована та є чинною, тому підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Також, позивач ОСОБА_1 , не є учасником справи№376/2132/2018, 2/376/987/2018, яка перебувала в провадженні Сквирського районного суду Київської області, тому про наявність вищевказаної ухвали не був обізнаний, та не є боржником у виконавчому провадженні №57452022.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

В п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз`яснено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

Так, особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна.

Таким чином, закон визначає ефективний та належний спосіб захисту порушеного права та інтересу особи - власника майна внаслідок наявності обтяжень, накладених державним виконавцем на його майно - звернення до суду з позовом, про визнання права власності на це майно та про зняття з нього арешту в порядку цивільного судочинства.

Пункт 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» містить роз`яснення, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння.

Відповідно до положень ст. 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

З матеріалів виконавчого провадження №57452022 (а.с. 41-45), вбачається, що постановою старшого державного виконавця Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Яновською І.М. від 18.10.2018 щодо примусового виконання ухвали Сквирського районного суду Київської області від 21.09.2018 у справі №376/2132/2018, 2/376/987/2018, було накладено арешт на нерухоме майно, а саме житловий будинок АДРЕСА_1 з відповідною частиною господарських будівель та споруд, загальною площею 506,2 кв.м, житловою площею 260,1 кв.м, який належить на праві власності ОСОБА_3 .

Отже, у разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України "Про виконавче провадження".

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 904/51/19.

Дійсно, згідно з інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №263211798 від 25.06.2021 та № 263298821 від 25.06.2021 (а.с. 63-69) право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 не зареєстровано, водночас, він має право приватної власності на частку нерухомого майна - 31/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , а з технічного паспорта на житловий будинок АДРЕСА_1 від 20.09.2017 (а.с. 14-20), вбачається, що будинок АДРЕСА_1 фактично поділений між співвласниками і має чотири квартири, а саме: ОСОБА_4 є власником 19/100 частин будинку, ОСОБА_5 є власником 1/5 частини будинку, ОСОБА_6 є власником 3/10 частин будинку та ОСОБА_1 є власником 31/100 частин будинку - квартира № 3 , що також узгоджується з інформацією реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 8 зворотній бік-9).

Враховуючи, що арешт накладено на весь житловий будинок АДРЕСА_1 , в тому числі і на 31/100 частин даного будинку, власником якої є позивач,то останній позбавлений можливості вільно розпоряджатися майном.

Таким чином, звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивачем обґрунтовано вимоги, що вказаний арешт на майно порушує його права, як власника, захист якого передбачено статтею 41 Конституції України, статтями 317, 319, 321, 391 ЦК України.

Щодо вимог позивача в частині виключення із Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, то така вимога не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 ч. 1. ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Отже, рішення суду, яке набрало законної сили про звільнення квартири з-під арешту є підставою для зняття арешту державним виконавцем та внесення відповідного запису про це в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення.

Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати складаються з судового збору, який позивач сплатив при подачі позову до суду, тому, з відповідача на користь позивача стягуються судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам, що становить 454,00 грн.

Керуючись ст. 15, 16, 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України, ст. 4, 12, 76 - 82, 141, 258, 259, 264 - 265, 268, 274-279, 354, 355 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_6 ), третя особа: Білоцерківський міський відділ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (09100, Київська обл., м. Біла Церква, б-р Олександрійський, 94), про звільнення майна з-під арешту та виключення запису з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, задовольнити частково.

Звільнити з під - арешту нерухоме майно: квартиру № 3 (31/100 частин будинку) в будинку під АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 та обтяжена на підставі постанови, про арешт, серія та номер: 57452022, видана 18.10.2018, видавник: Державний виконавець Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Яновська Інна Миколаївна.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 454,00 грн.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 01.10.2021.

СуддяО. В. Бондаренко