Справа № 521/39/18
Провадження № 2/521/1562/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2021 року м. Одеса

Малиновський районний суд м. Одеси у складі

Головуючого судді Роїк Д.Я.

Секретаря судових засідань Коновалової К.О.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу виконаним та припинення зобов`язання,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2018року ОСОБА_1 звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси із зазначеним позовом до ОСОБА_2 , посилаючись на ті обставини, що 16 жовтня 2007 року між нею та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 був укладений договір дарування, згідно умов якого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подарували, а ОСОБА_1 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 57 кв.м., що становить 23/100 частин домоволодіння.

Крім того, ОСОБА_1 в обґрунтування своїх позовних вимог зазначала, що рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 26 грудня 2008 року по цивільній справі №2 - 3374/08 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Шоста Одеська нотаріальна контора про визнання договору дарування недійсним та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі - продажу дійсним даний договір дарування був визнаним недійсним, оскільки укладався з метою приховування угоди купівлі - продажу, яку мали на меті укласти сторони. За твердженням позивачки, нею 17 жовтня 2007 року була написана та надана розписка на ім`я ОСОБА_4 в якій зазначалось, що за договором купівлі - продажу ОСОБА_1 передала ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 52 000 доларів США за квартиру АДРЕСА_1 з прилеглою до неї земельною ділянкою площею 0,03 га. При цьому, документи, які б підтверджували право власності ОСОБА_4 або будь-які інші речові права на вказану земельну ділянку були відсутні. Залишок боргу складав 53 000 доларів США. Вказані грошові кошти за домовленістю сторін повинні були сплачуватись саме за вищезазначену земельну ділянку. Кінцевий розрахунок до 17 січня 2008 року за умови виконання домовленостей між сторонами, а саме: участь ОСОБА_2 в оформленні документів на земельну ділянку площею 0,03 га, визначенні меж вказаної земельної ділянки, отримання довідок про відсутність заборгованості за комунальні послуги, зняття з реєстрації членів сім`ї ОСОБА_2 , а також участь у демонтажі гаражів, розташованих на земельній ділянці.

Крім іншого, ОСОБА_1 в обґрунтування своїх позовних вимог вказувала, що 16 листопада 2007 року вона отримала від ОСОБА_2 звіт щодо виконання пунктів, вказаних у розписці, однак будь-яких даних, які були б вказані або підтверджували факт участі ОСОБА_2 в оформленні земельної ділянки та демонтажі об`єктів, розташованих на ділянці, не було. З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 наполягає на тому, що її зобов`язання в частині виплати грошових коштів у сумі 52 000 доларів США за придбання квартири АДРЕСА_1 , виконані в повному обсязі, а зобов`язання щодо виплати грошових коштів у сумі 53 000 доларів США за земельну ділянку площею 0,03 га, розташовану за вищезазначеною адресою, не підлягають виконанню у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 не виконані умови договору в частині участі в оформлені документів на земельну ділянку, визначенні її меж та участі у демонтажі гаражів, розташованих на земельній ділянці.

Таким чином, ОСОБА_1 вважає, що вона виконала зобов`язання за договором купівлі - продажу нерухомого майна у повному обсязі, сплативши ОСОБА_2 грошові кошти за придбане майно у сумі 52 000 доларів США. Решта коштів у сумі 53 000 доларів США передбачалась у разі оформлення земельної ділянки ОСОБА_2 , що відповідачкою зроблено не було, у зв`язку з чим договір купівлі-продажу вважається виконаним з боку позивачки належним чином, а отже зобов`язання за цим договором слід вважати припиненими.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2018 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі - продажу виконаним та припинення зобов`язання задоволено. Визнано договір купівлі - продажу квартири, загальною площею 57 (п`ятдесят сім) кв.м., що становить 23/100 частин домоволодіння, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - виконаним у повному обсязі. Визнано зобов`язання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо виплати на користь ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 53 (п`ятдесят три) тисячі доларів США за придбання земельної ділянки, площею 0,03 га. розташованої за адресою: АДРЕСА_3 - припиненим.

Ухвалою суду від 07 вересня 2020 року за заявою ОСОБА_2 від 03 серпня 2020 року заочне рішення Малиновського районного суду від 14.09.2018 року було скасовано, справу було призначено до розгляду в загальному порядку, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 23.02.2021 року підготовче провадження по справі було закрито, справу призначено до судового розгляду.

В судове засідання сторони не з`явились.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , діюча на підставі довіреності від 02.04.2021 року, направила на адресу суду промову на судові дебати в якій просила задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання договору купівлі продажу квартири загальною площею 57 кв.м. що становить 23/100 частини домоволодіння розташованої за адресою: АДРЕСА_2 укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 виконаним у повному обсязі. Визнати зобов`язання ОСОБА_1 щодо виплати на користь ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 53 000 доларів США за придбання земельної ділянки площею 0,03 га домоволодіння розташованої за адресою: АДРЕСА_3 припиненим, з підстав зазначених у позові та судових дебатах.

Представник відповідачки ОСОБА_2 ОСОБА_6 , діючій на підставі довіреності від 12.08.2020 року, надав до суду заяву в якій просив провести судове засідання без участі представника відповідачки, раніше поданий відзив підтримав, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що обставини даної справи не вказують на наявність заявлених за змістом позовної заяви ОСОБА_1 підстав, передбачених ст. 599 ЦК України, для припинення вищевказаних грошових зобов`язань, у зв`язку з чим у задоволенні позову про визнання зобов`язання позивачки щодо виплати на користь ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 53 000 доларів США, а позовна вимога ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу виконаним у повному обсязі, суперечить положенням ч. 2 ст. 16 ЦК України, нормам глави 54 Купівля-продаж цього Кодексу та не вбачає ознак ефективності запропонованого позивачкою способу захисту нібито порушеного права.

Частиною 2 статті 247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 16 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 був укладений договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Пенчевим К.Л. Шостої нотаріальної контори за реєстр. №5-2582, згідно умов якого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подарували, а ОСОБА_1 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 57 кв.м., що становить 23/100 частин домоволодіння. Відповідно до п. 1 договору дарування від 16 жовтня 2007 року вищезазначена квартира складає 23/100 частини домоволодіння, яке в 1/3 цієї частини належало ОСОБА_3 , а у 2/3 цієї частини належало ОСОБА_2 . Згідно п.п. 2, 3 договору дарування від 16 жовтня 2007 року дар було оцінено сторонами, згідно його інвентаризаційної оцінки, в 20.520 грн.

Але, рішенням Малиновського районного суду від 26.12.2008 року по справі № 2-3374/08 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Шоста Одеська нотаріальна контора про визнання договору дарування недійсним, а також за зустрічним позовом за наслідками часткового задоволення первісного позову ОСОБА_2 договір дарування від 16 жовтня 2007 року було визнано недійсним. Визнано дійсним договір купівлі-продажу від 16 жовтня 2007 року квартири АДРЕСА_4 , укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в якому ОСОБА_3 та ОСОБА_2 визнано продавцями, а ОСОБА_1 - покупцем. В частині задоволення інших позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Крім того, рішення від 26.12.2008р. по справі № 2-3374/08 Малиновським районним судом м. Одеси було задоволено зустрічний позов ОСОБА_1 , у зв`язку з чим визнано недійсним договір дарування від 16 жовтня 2007 року, визнано дійсним договір купівлі-продажу від 16 жовтня 2007 року квартири АДРЕСА_4 , укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в якому ОСОБА_3 , ОСОБА_2 визнано продавцями, а ОСОБА_1 покупцем з ціною продажу квартири із розрахунку 53 000 доларів США, а також визнано право власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_5 , що становить 23/1000 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 , та встановлено порядок виконання рішення суду згідно з яким у разі набрання рішенням законної сили це рішення є підставою для реєстрації права власності за ОСОБА_1 на вищевказану квартиру.

В подальшому, рішенням апеляційного суду Одеської області від 27.04.2009 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26.12.2008 року по справі № 2-3374/08 в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення 424 000 грн., що еквівалентно 53 000 доларам США скасовано. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 424 000 грн., що еквівалентно 53 000 доларам США. В іншій частині рішення залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду України від 01.09.2010 року касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення колегії суддів апеляційної палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 27.04.2009 року залишено без змін.

22.03.2011 року ОСОБА_1 звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про розірвання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , відшкодування збитків та моральної шкоди.

30.01.2012 року Малиновським районним судом м. Одеси за результатами розгляду позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про розірвання договору купівлі-продажу, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди було ухвалене рішення по справі № 1519/2 - 4400/11, яким позов було задоволено частково, у зв`язку з чим розірвано визнаний рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26.12.2008р. у справі № 2-3374/08 договір купівлі-продажу від 16.10.2007р. квартири АДРЕСА_5 , що становить 23/1000 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 , а також стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 420 676 грн. та судові витрати. В іншій частині позову відмовлено.

Але, рішенням апеляційного суду Одеської області від 26.06.2012 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 по справі № 1519/2 - 4400/11 було задоволено частково, у зв`язку з чим рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30.01.2012 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про розірвання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , відшкодування збитків - відмовлено.

Як вбачається із змісту рішення апеляційного суду Одеської області від 26.06.2012 року по справі № 1519/2 - 4400/1 ОСОБА_1 , як і у даній справі, «В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що через оголошення в міській пресі довідалась про продаж спірної квартири з 1 соткою землі за 78000 доларів США. В ході попередніх переговорів із продавцями ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо купівлі-продажу квартири з земельною ділянкою площею 0,01 га останні запропонували їй за 105000 доларів США купити квартиру не з однією, а з трьома сотками землі, прилеглої до будинку, про що було досягнуто домовленість, договір мав бути нотаріально посвідчений. Однак замість договору купівлі-продажу із земельною ділянкою за вимогами відповідачів оформили договір дарування квартири, за що продавцям нею були передані кошти в розмірі 52000 доларів США, а решту коштів вона зобов`язалась сплатити після передачі земельної ділянки. Однак відповідачі наміру передати земельну ділянку не мали, згодом звернулися до суду, безпідставно вимагаючи сплатити решту коштів. Рішеннями суду договір дарування був визнаний недійсним, визнаний дійсним договір купівлі-продажу квартири на суму 105000 доларів США, з неї на користь відповідача стягнуто 424000 гривень. Вважаючи, що відповідачами допущене істотне порушення договору щодо оформлення та передачі у власність земельної ділянки, площею 0,03 га за адресою квартири, просила розірвати договір, відшкодувати збитки в розмірі 420676 гривень, відшкодувати моральну шкоду, завдану неправомірними діями відповідачів».

Однак, відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову по справі № 1519/2 - 4400/11 колегія суддів апеляційного суду Одеської області за змістом рішення від 26.06.2012 року дійшла висновку про те, що «Вищезазначеними рішеннями суду (мається на увазі судові рішення у справі № 2-3374/08), які мають преюдиціальне значення для вирішення цього спору, встановлено, що між сторонами було укладено договір купівлі-продажу квартири, відтак оцінка обставин порушення договору може відбуватися в межах виниклого зобов`язання».

В судовому засіданні були допитані свідки, заявлені стороною позивача ОСОБА_1 , а саме позивач ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

Допитана у якості свідка позивач ОСОБА_1 , повідомила суду, що у 2007 році нашла по обяві в газеті обєкт нерухомості, що продавалась квартира за 78 тисяч.На купівлю землі не розраховувала, Авербух сказала шо продаж здійснюється лише з землею, квартира 25 тис дол США, і 22 тис дол. СШа сотка землі. Документи на землю знаходились на розробці., ОСОБА_10 запевнила Гросицьку, що купляєте квартиру, а потім будуть зроблені документи. ОСОБА_1 дала завдаток. При оформленні правочину, в суматосі ОСОБА_11 написала розписку, хоча таку розписку повинна була писати ОСОБА_10 . Після цього Авербух подала до суду, і суди тривають близька 14 років. ОСОБА_12 зробила реконструкцію в квартирі, та при реєстрації в БТІ стало відомо що на квартиру накладено арешт. Планую відновити кримінальну справу, так як віддала за квартиру 52тис дол США.ю а інша сума була за 3 сотки землі у розмірі 53 тис дол. США.

Допитана у якості свідка ОСОБА_13 повідмомила суду, що вона в той час працювала слідчим і вела справу ОСОБА_14 написала розписку що вона повністю розрахувалась з ОСОБА_10 , потім Прудка зазначила,що квартира коштує 100 тис дол США. Вироку суду не має. Сторони створювали перепони щодо розслідування кримінальної справи, скаржились постійно на слідчого, справу витребувала область, і що після цього з нею вона не знає. Пам`ятає, що зверталась з запитами до ЖКС і отримувала відповідь що земля належить місту.

Допитаний у якості свідка ОСОБА_8 пояснив суду, що народився та мешкає у дворі за адресою: АДРЕСА_6 .Знає всіх мешканці, і ОСОБА_15 , яка продала квартиру, і люди які купили- не було контактів, нові власники були короткий період часу.

Покази зазначених свідків не приймаються судом як належний та допустимий доказ з наступних підстав.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, враховуючи ті обставини, що спірні правовідносини у даній справі виникли між тими ж самими особами та з тих самих підстав (невиконання умов договору в частині участі ОСОБА_2 в оформлені документів на земельну ділянку, визначенні її меж та участі у демонтажі гаражів, розташованих на земельній ділянці), суд, керуючись ч. 4 ст. 82 ЦПК України, доходить висновку про наявність підстав для врахування в якості обставин, що не підлягають доказуванню під час вирішення даної справи, обставин, встановлених рішенням апеляційного суду Одеської області від 26.06.2012 року по справі № 1519/2 - 4400/11, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26.12.2008 року по справі №2-3374/08 у не скасованій частині, рішенням апеляційного суду Одеської області від 27.04.2009 року по справі № 2-3374/08.

З огляду на викладене, необхідність оцінки обставин виконання сторонами договору купівлі-продажу від 16.10.2007р. квартири АДРЕСА_5 , що становить 23/1000 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 , в межах виниклого зобов`язання, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно положень ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26.12.2008 року по справі № 2-3374/08 у не скасованій частині, рішенням апеляційного суду Одеської області від 27.04.2009 року по справі № 2-3374/08 було встановлено та не підлягає повторному доказуванню під час вирішення даної справи, що між сторонами по договору дарування від 16.10.2007 року виникли фактичні правовідносини з купівлі-продажу квартири в яких ОСОБА_1 визначено в якості боржника перед ОСОБА_2 по грошовим зобов`язанням з оплати придбаної квартири на суму у розмірі 424 000 грн., що є еквівалентом 53 000 доларів США.

Згідно ст. 629 ЦК України з моменту укладання договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Крім того, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок, що «доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Приписи ст. 610 ЦК України визначають порушенням зобов`язання його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. При цьому належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Нормами глави 48 ЦК України визначено такі принципи (умови) належного виконання зобов`язання: виконання зобов`язання належними сторонами (ст. 527 ЦК України); виконання у належний спосіб (ст. 529 ЦК України - виконання зобов`язання частинами); належний строк (термін) виконання зобов`язання (ст. 530 ЦК України); належне місце виконання зобов`язання (ст. 532 ЦК України), а також щодо належного предмета.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами;висновками експертів;показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до ч. 1ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ч. 1ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд керується положеннями ч.1 ст. 13 ЦПК України згідно якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Приписами ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Натомість, на думку суду, ОСОБА_1 з дотриманням вимог ст.ст. 77, 78, 81 ЦПК України не було надано до суду належних та допустимих доказів виконання нею у повному обсязі в добровільному порядку або в порядку, передбаченому Законом України Про виконавче провадження від 02.06.2016р. № 1404-VIII (з наступними змінами та доповненнями), своїх грошових зобов`язань перед ОСОБА_2 по договору купівлі-продажу від 16.10.2007 року квартири АДРЕСА_5 , що становить 23/1000 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 , підтверджених рішенням апеляційного суду Одеської області 27.04.2009 року по цивільній справі № 2-3374/08, у зв`язку з чим позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу від 16.10.2007 року квартири АДРЕСА_4 , виконаним у повному обсязі та припинення зобов`язання позивачки щодо виплати на користь гр. ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 53000 доларів США задоволенню не підлягають за відсутністю підстав, передбачених нормами ст.ст. 598, 599 ЦК України.

Щодо посилання представника ОСОБА_1 на те, що ОСОБА_1 повинна була сплатити ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 53 тис. дол. США за виконання останньою ряду зобов`язань , а саме: участі ОСОБА_2 в оформленні документів на земельну ділянку, визначення меж вказаної земельної ділянки, участь у демонтажі гаражів, розташованих на земельній ділянці, отримання довідок про відсутність заборгованості за комунальні послуги, зняття з реєстрації членів сім`ї ОСОБА_2 , то надані відповіді на адвокатські запити щодо відсутності звернень ОСОБА_2 та ОСОБА_3 які долучені до матеріалів справи не можуть свідчити про підстави припинення зобов`язань з боку ОСОБА_1 , оскільки форма участі відповідачки у справі не встановлювала її обов`язку особистого звернення до зазначених органів і самостійного ініціювання цих процесів, а передбачала лише її участь у цих процесах.Крім того, всі ці обставини вже були предметом дослідження судами під час ухвалення рішень між цими сторонам. Так, згідно рішення Апеляційного суду Одеської області від 26.06.2012 року, не передача земельної ділянки з боку ОСОБА_2 у власність ОСОБА_1 не може вважатися порушенням договору купівлі-продажу обставини якого визначені рішенням суду , в розумінні істотних умов, притаманних такому зобов`язанню. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

З урахуванням вищевикладеного та керуючись ст.ст. 76-81, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 3, 11, 15, 16, 509, 525, 526, 598, 599, 610, 629, 655 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу виконаним та припинення зобов`язання - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШПерехідних Положень ЦПК Українив новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, зокрема до Малиновського районного суду м. Одеси.

Повний текст рішення суду виготовлено 27.08.2021 року.

Суддя Роїк Д.Я.