КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 вересня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником Мунькою Олександром Миколайовичем , на рішення Печерського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Бусик О.Л. в м. Київ 15 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, слідчого відділу Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, третя особа Київська місцева прокуратура № 6 про відшкодування шкоди, заподіяної бездіяльністю та незаконними діями,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про відшкодування шкоди, заподіяної бездіяльністю та незаконними діями.

Позов мотивовано тим, що 05 липня 2018 року адвокатське об`єднання «Скіф» звернулось в його інтересах до Печерського УП ГУНП у м. Києві з заявою про злочин за фактом викрадення цінних речей, документів та грошових коштів. За заявою про злочин слідчим відділом порушене кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004762 від 22 жовтня 2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.

Проте під час досудового розслідування діями відповідачів, які не здійснили жодних процесуальних дій, не розглянули жодної його заяви та клопотання, а також не виконали жодного рішення суду, було заподіяно майнову шкоду ОСОБА_1 у розмірі вартості викраденого майна та грошових коштів, що становить 8 510 000 грн., оскільки в результаті неправомірної бездіяльності уповноважених осіб відповідачів він позбавлений можливості отримати задоволення своїх майнових вимог та поновити майнові права за рахунок винної у вчиненні кримінального правопорушення особи, тому таке відшкодування можливе за рахунок держави.

Крім того, незаконна бездіяльність відповідачів призвела до погіршення стану його здоров`я; проблеми з серцем у вигляді гострого інфаркту міокарда посилились після отримання інформації про те, що кримінальне провадження закрите з формальних підстав.

На підставі вищевикладеного просив стягнути з Держави Україна на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування майнової та моральної шкоди, яка завдана незаконною бездіяльністю слідчого відділу Печерського УП ГУНП в м. Києві, грошові кошти в розмірі 9 573 000 грн., з яких матеріальна шкода 8 510 000 грн., моральна шкода 1 000 000 грн., витрати на правову допомогу 63000 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 15 березня 2021 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника Муньки О.М. , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 березня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначав, що бездіяльність органу досудового розслідування полягає у нерозгляді заяв, клопотань та звернень позивача, невиконанні ухвал слідчого судді, що підтверджується рішеннями про притягнення слідчих до дисциплінарної відповідальності. Крім того, за фактом бездіяльності уповноважених осіб слідчого відділу Печерського УП ГУНП у м. Києві, яка полягає у невиконанні судових рішень, Державним бюро розслідувань проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні від 30 січня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 382 КК України.

Наголошував, що під час розгляду справи судом не було взято до уваги наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями, бездіяльністю відповідачів та заподіяною шкодою, оскільки в результаті протиправних дій органу досудового розслідування, невиконанні судових рішень та невиконанні приписів процесуального керівництва позивачу заподіяно матеріальної та моральної шкоди, та як наслідок неналежне досудове розслідування позбавило позивача можливості повернути викрадені речі та грошові кошти.

Не погоджувався з висновками суду першої інстанції про відсутність причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю відповідачів і шкодою, завданою викраденням майна, з огляду на те, що у разі проведення досудового розслідування належним чином, його результатом є встановлення винної особи, можливе виявлення викраденого майна та повернення його власнику, чи відшкодування шкоди потерпілому винним у вчиненні кримінального правопорушення; якщо ж досудове розслідування не досягло своєї мети з причини бездіяльності органів досудового розслідування та прокуратури, то за таку бездіяльність має нести відповідальність держава у разі доведення протиправності такої бездіяльності, яка зумовила незахищеність майнових прав потерпілого та порушила його права на майно чи на відшкодування його вартості від винної особи.

Наводив зміст ст. 23, 1173, 1174 ЦК України, ст. 19, 23 Закону України «Про національну поліцію», постанову Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Посилався на практику ЄСПЛ у справах від 26 листопада 2015 року «Басенко проти України» (заява № 24213/08), рішення від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (заява № 19336/04), від 28 жовтня 1998 року «Асьонов та інші проти Болгарії».

Обґрунтовуючи заподіяння йому моральної шкоди, вказував, що умисні незаконні дії та бездіяльності органу досудового розслідування призвели до нервового зриву, серцевого нападу, різкого підвищення артеріального тиску, негативно відобразились на серцево-судинній системі позивача, оскільки його позбавлено права на справедливий розгляд справи та відшкодування моральної та матеріальної шкоди.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи ОСОБА_1 в позові про відшкодування шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено наявності усіх складових деліктної відповідальності,а саме позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди та причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідача, та прийшов до висновку, що підстави для відшкодування майнової та моральної шкоди відсутні.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що в липні 2018 року адвокатське об`єднання «Скіф» в інтересах ОСОБА_1 звернулося до Печерського УП ГУНП в м. Києві з заявою про злочин, за змістом якої 29 червня 2018 року ОСОБА_1 виявив зникнення належної йому колекції дорогоцінних монет, правовстановлюючих документів на нерухомість, а також іншого дорогоцінного майна, які знаходились в його квартирі за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 19 - 22 т. 1).

Листами від 16 липня та 26 липня 2018 року Печерський УП ГУНП в м. Києві повідомив адвоката про відсутність підстав для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, так як в заяві не наведено об`єктивних даних, що свідчать про вчинення кримінального правопорушення (а. с. 26 - 27 т. 1).

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 27 вересня 2018 року в справі № 757/34438/18-к скаргу адвоката Муньки О.М. в інтересах ОСОБА_1 на бездіяльність посадових осіб задоволено, зобов`язано компетентних посадових осіб Печерського УП ГУНП в м. Києві внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою адвоката Кудрявцева П.М. в інтересах ОСОБА_1 від 05 липня 2018 року про вчинення кримінального правопорушення та розпочати досудове розслідування, про що проінформувати заявника (а. с. 28 - 29 т. 1).

На а. с. 30 - 35 т. 1 знаходяться копії адвокатських запитів АО «Скіф» на адресу Печерського УП ГУНП в м. Києві від 10 жовтня, 18 жовтня, 05 листопада 2018 року про надання відомостей та документів.

22 жовтня 2018 року Печерським УП ГУНП в м. Києві внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про надходження заяви адвоката Кудрявцева П.М. в інтересах ОСОБА_1 про злочин від 05 липня 2018 року (а. с. 36 т. 1).

На а. с. 39 - 44 т. 1 знаходиться копія протоколу допиту потерпілого ОСОБА_1 від 16 листопада 2018 року.

На а. с. 45 - 50т. 1 знаходяться копії клопотань АО «Скіф» на адресу Печерського УП ГУНП в м. Києві від 17 грудня 2018 року, 08 січня 2019 року про проведення додаткових слідчих (розшукових) та інших процесуальних дій з метою перевірки наявних і отримання нових доказів для з`ясування обставин вчинення відносно потерпілого кримінального правопорушення.

На а. с. 56 т. 1 знаходиться копія листа Печерського УП ГУНП в м. Києві від 06 лютого 2019 року за результатами розгляду клопотання АО «Скіф» від 08 січня 2019 року, повідомлено, що з питань проведених слідчих дій заявник може звернутися до слідчої ОСОБА_3.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 05 березня 2019 року в справі № 757/1718/19-к скаргу адвоката Муньки О.М. в інтересах ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого задоволено, зобов`язано слідчого слідчого відділу Печерського УП ГУНП в м. Києві ОСОБА_3 у кримінальному провадженні № 0004762 від 22 жовтня 2018 року розглянути клопотання адвоката Муньки О.М. в інтересах ОСОБА_1 від 08 січня 2019 року згідно ст. 220 КПК України в строк не більше трьох днів і задовольнити його за наявності відповідних підстав, про що повідомити належним чином заявника (а. с. 57 - 58 т. 1).

На а. с. 59 - 60 т. 1 знаходиться копія клопотання АО «Скіф» на адресу Печерського УП ГУНП в м. Києві від 29 грудня 2018 року про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження .

На а. с. 61 - 63 т. 1 знаходиться копія клопотання АО «Скіф» на адресу Печерського УП ГУНП в м. Києві від 21 лютого 2019 року про зміну правової кваліфікації злочину, з ч. 1 ст. 185 КК України на ч. 5 ст. 185 КК України.

На а. с. 64 - 65 т. 1 знаходиться копія адвокатського запиту на адресу Печерського УП ГУНП в м. Києві від 25 лютого 2019 року про результати розгляду його клопотання про зміну правової кваліфікації злочину.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 24 липня 2019 року в справі № 757/10577/19-к скаргу адвоката Муньки О.М. в інтересах ОСОБА_1 частково задоволено, зобов`язано уповноважених осіб Печерського УП ГУНП в м. Києві розглянути клопотання адвоката Мунька О.М. в інтересах ОСОБА_1 від 21 лютого 2019 року у кримінальному провадженні № 0004762 від 22 жовтня 2018 року, відповідно до ст. 220 КПК України, та прийняти вмотивоване рішення (а. с. 71 т. 1).

На а. с. 72 - 75 т. 1 знаходиться копія клопотання АО «Скіф» на адресу Печерського УП ГУНП в м. Києві від 25 вересня 2019 року про застосування приводу свідків.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 09 грудня 2019 року в справі № 757/53182/19-к скаргу адвоката Муньки О.М. в інтересах ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого задоволено, зобов`язано уповноважених осіб Печерського УП ГУНП в м. Києві, що здійснюють досудове розслідування в рамках кримінального провадження № 0004762, розглянути відповідно до положень ст. 220 КПК України клопотання адвоката Муньки О.М., який діє в інтересах ОСОБА_1 , від 25 вересня 2019 року (а. с. 80 т. 1).

На а. с. 81 - 82 т. 1 знаходиться копія адвокатського запиту на адресу Печерського УП ГУНП в м. Києві від 31 січня 2020 року про надання відомостей та документів.

В червні 2019 року АО «Скіф» звернулося зі скаргами на бездіяльність слідчого слідчого відділу Печерського УП ГУНП в м. Києві ОСОБА_3. до заступника голови Національної поліції України начальника ГУНП у м. Києві, а також до прокурора Київської місцевої прокуратури № 6 (а. с. 83 - 89 т. 1).

Листом від 19 липня 2019 року ГУНП у м. Києві повідомило адвоката про притягнення до дисциплінарної відповідальності слідчої слідчого відділу Печерського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_3 у вигляді догани та начальника слідчого відділу Печерського УП ГУНП ОСОБА_5 у вигляді зауваження; повідомлено, що керівництво слідчого відділу Печерського управління поліції зобов`язано виконати ухвалу Печерського районного суду м. Києва № 757/1718/19-к щодо проведення слідчих (розшукових) дій, активізувати досудове розслідування у кримінальному провадженні 0004762, вжити заходів щодо повного та неупередженого дослідження обставин кримінального правопорушення та прийняття у ньому процесуального рішення у розумні строки (а. с. 95 - 98 т. 1).

На а. с. 104 - 105 т. 1 знаходиться копія адвокатського запиту на адресу Печерського УП ГУНП в м. Києві від 08 липня 2019 року про надання відомостей і документів.

В грудні 2019 року АО «Скіф» звернулося зі скаргами на бездіяльність т.в.о. начальника відділення розслідування злочинів загальної кримінальної спрямованості Печерського УП ГУНП в м. Києві Смілянського А.О. до прокурора Київської місцевої прокуратури № 6 (а. с. 106 - 115 т. 1).

Листом від 23 грудня 2019 року Київська місцева прокуратура № 6 повідомила адвоката про скерування його листа заступнику голови Національної поліції України - начальнику Головного управління Національної поліції у м. Києві з метою призначення та проведення службового розслідування (а. с. 116 - 117 т. 1).

На а. с. 119 - 120 т. 1 знаходиться копія адвокатського запиту на адресу Печерського УП ГУНП в м. Києві від 09 грудня 2019 року про стан досудового розслідування.

Листом від 17 грудня 2019 року Печерське УП ГУНП в м. Києві повідомило адвоката про закриття кримінального провадження (а. с. 121 т. 1).

На а. с. 122 т. 1 знаходиться копія постанови слідчого СВ Печерського УП ГУНП в м. Києві Ліпко О.Ю. від 02 грудня 2019 року про закриття кримінального провадження № 0004762 від 22 жовтня 2018 року в зв`язку із закінченням строків досудового розслідування.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 14 грудня 2020 року в справі № 757/234/20-к скаргу адвоката Муньки О.М. в інтересах ОСОБА_1 задоволено, постанову слідчого СВ Печерського УП ГУНП в м. Києві Ліпко О.Ю. про закриття кримінального провадження № 0004762 від 02 грудня 2019 року скасовано (а. с. 145 т. 2).

Листом від 16 березня 2020 року Державне бюро розслідувань повідомило адвоката, що досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000232 від 30 січня 2020 року триває (а. с. 133 т. 1).

На а. с. 134 т. 1 знаходиться копія виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 4807 ОСОБА_1 , який знаходився на лікуванні у відділенні кардіоневрологічної реанімації госпіталю СБУ з 00.15 21 жовтня 2010 року по 13.00 21 жовтня 2010 року з діагнозом гострий інфаркт міокарду.

На а. с. 58 - 105 т. 2 знаходяться документи, надані позивачем на підтвердження свого майнового стану та джерел походження коштів.

На а. с. 118 - 121 т. 2 знаходиться копія заяви ОСОБА_1 до слідчого відділу Печерського УП ГУНП в м. Києві від 26 листопада 2020 року про вчинення кримінального правопорушення (примушування до виконання цивільно-правових зобов`язань), за змістом якої його колишня дружина ОСОБА_4 змушує його укласти договір про сплату заборгованості, якої немає, чим самим здійснює кримінально карані дії, як виражаються в тому, що ОСОБА_4 шляхом шантажу протиправно відключила його квартиру від електропостачання та вимагає від нього гроші для його відновлення.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 21 грудня 2020 року в справі № 757/54731/20-к скаргу адвоката Муньки О.М. в інтересах ОСОБА_1 задоволено, зобов`язано уповноважену особу Печерського УП ГУНП в м. Києві внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 від 26 листопада 2020 року, розпочати розслідування та через 2 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань (а. с. 142 т. 2).

На а. с. 162 - 163 т. 2 знаходяться копії адвокатських запитів на адресу Печерського УП ГУНП в м. Києві від 19 січня 2021 року та 11 лютого 2021 року про стан досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0004762 від 22 жовтня 2018 року, на які Печерським УП ГУНП в м. Києві надано відповідь від 28 січня 2021 року, що ухвала Печерського районного суду м. Києва від 14 грудня 2020 року до відділу дізнання не надходила, кримінальне провадження № 0004762 знаходиться у архіві (а. с. 164 т. 2).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Предметом спору у справі, яка переглядається, є відшкодування моральної шкоди, заподіяння якої позивач обґрунтовував тим, що в результаті протиправної бездіяльності слідчого відділу Печерського УП ГУНП у м. Києві та Печерського УП ГУНП у м. Києві, невиконання судових рішень та невиконання приписів процесуального керівництва йому заподіяно моральної шкоди. Предметом спору також є вимога позивача про стягнення з держави матеріальної шкоди, заподіяної бездіяльністю органів досудового розслідування, які не завершили розслідування у кримінальному провадженні щодо розшуку викраденого майна позивача, чим завдали йому майнової шкоди у вигляді вартості цього майна.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені частиною сьомою статті 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до статті 1173ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.

При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вірними є висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для відшкодування матеріальної шкоди, виходячи із наступного.

Грошовий вираз майнової шкоди є збитками. Відповідно до ст. 22 ЦК України збитками є 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути завдані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.

Разом із тим, позивачем не доведений розмір заподіяної шкоди, оскільки у позовних вимогах цей розмір зазначений ним як вартість викраденого майна та грошових коштів, що становить 8 510 000 грн., і ці обставини не підтверджуються будь-якими доказами.

Не є доведеним і сам факт заподіяння позивачу шкоди бездіяльністю відповідачів, що, згідно доводів позивача, призвело до позбавлення права отримати викрадене майно або його відшкодування з винних осіб, оскільки, як встановлено з матеріалів справи, ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 14 грудня 2020 року в справі № 757/234/20-к скаргу адвоката Муньки О.М. в інтересах ОСОБА_1 задоволено, постанову слідчого СВ Печерського УП ГУНП в м. Києві Ліпко О.Ю. про закриття кримінального провадження № 0004762 від 02 грудня 2019 року скасовано.

Враховуючи наведене, кримінальне провадження № 0004762 є таким, що триває, а отже ОСОБА_1 не позбавлений можливості задовольнити свої вимоги у разі їх доведенняпісля встановленнявинних осіб за їх рахунок.

Крім того, апеляційний суд враховує, що держава не несе майнову відповідальність перед потерпілими за всі злочини, які залишилися нерозкритими.

Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом (частина друга статті 1177 ЦК України).

Положення статті 1177 ЦК України передбачають порядок відшкодування шкоди, завданої лише фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення. Згідно з частиною першою статті 1207 цього ж Кодексу шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю внаслідок злочину, відшкодовується потерпілому або особам, визначеним статтею 1200 ЦК України, державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною.

Разом із тим, шкода, заподіяна каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, не є предметом даного позову, відтак у суду першої інстанції не було правових підстав покладати на державу майнову відповідальність за нерозкритий злочин.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1173 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1166, 1167, 1173 ЦК України.

Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 25 січня 2021 року у справі № 227/4410/19 (провадження № 61-9407св20), від 22 березня 2021 року у справі № 203/1067/19 (провадження № 61-23293св19), від 25 березня 2021 року у справі № 227/3052/19 (провадження № 61-22337св19).

Одним із найважливіших питань, які підлягають встановленню судом при вирішенні зазначеної категорії справ, є доведеність особою заподіяння їй моральної шкоди, внаслідок протиправних дій, оскільки не будь-які неправомірні дії і не будь-які моральні страждання, як-то тимчасові хвилювання, образи, чи незручності, можуть бути підтвердженням такої шкоди.

Таким чином, в матеріалах справи відсутні докази завдання позивачу моральної шкоди, яка згідно його доводів полягає у нервовому зриві, серцевому нападі, різкому підвищенні артеріального тиску, негативних наслідках для серцево-судинної системи позивача, на що він посилався в позові та апеляційній скарзі, зазначені обставини не підтверджені відповідною медичною документацією, висновками медико-психологічних експертиз тощо.

Апеляційний суд враховує, що позивачем надано копію виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 4807 ОСОБА_1 , який знаходився на лікуванні у відділенні кардіоневрологічної реанімації госпіталю СБУ з 00.15 21 жовтня 2010 року по 13.00 21 жовтня 2010 року з діагнозом гострий інфаркт міокарду, разом із тим, докази, якими підтверджується стан здоров`я ОСОБА_1 на час розгляду справи, що надало б можливість наявності або відсутності негативних змін, в матеріалах справи відсутні.

При цьому сам по собі факт винесення слідчим суддею процесуальних ухвал, яким за результатами розгляду скарг адвоката в інтересах позивача зобов`язано уповноважених осіб виконати певні процесуальні дії та скасовано прийняте слідчим процесуальне рішення про закриття кримінального провадження, не може бути безспірним доказом того, що бездіяльність зазначених уповноважених осіб Печерського УП ГУНП у м. Києві та слідчого відділу Печерського УП ГУНП у м. Києві заподіяла позивачу моральної шкоди.

Встановивши, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) відповідачів та моральною шкодою, яка, за твердженням позивача, йому заподіяна, а також не доведено самого факту заподіяння моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про недоведеність позову в цій частині і відсутність підстав для його задоволення.

Апеляційний суд враховує, що однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

За змістом частини першої статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора:1) бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування; рішення слідчого, дізнавача про закриття кримінального провадження - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.

За змістом частини другої статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 1-1) скасування повідомлення про підозру; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Отже, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як право особи на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності.

Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою.

Оскарження позивачем бездіяльності слідчого та незгода позивача з прийнятим посадовою особою слідчого відділу Печерського УП ГУНП в м. Києві рішення про закриття кримінального провадження, яке ним було оскаржене в порядку, передбаченому КПК України, не свідчить про наявність безспірних правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди.

Не є такою підставою і проведення досудового розслідування за фактом бездіяльності уповноважених осіб слідчого відділу Печерського УП ГУНП у м. Києві, яка полягає у невиконанні судових рішень, у кримінальному провадженні 0000262 від 30 січня 2020 року, на що посилався позивач в апеляційний скарзі, оскільки доказів ухвалення судом вироку по даній справі ним надано не було, на що обґрунтовано звернув увагу суд першої інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що оскарження ОСОБА_1 бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінального провадження є механізмом реалізації права на судовий контроль за додержанням прав особи в кримінальному провадженні та визнання незаконною бездіяльності органів досудового слідства в судовому порядку, та не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди.

Сам факт скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження та зобов`язання уповноважених осіб виконати дії (внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розглянути клопотання згідно ст. 220 КПК України) не свідчить про заподіяння моральної шкоди позивачу, не має наслідків цивільно-правового характеру, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені ухвалами слідчого судді Печерського районного суду м. Києва.

Реалізація особою її права на оскарження рішення, дії чи бездіяльності слідчого або прокурора під час досудового розслідування у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом у разі задоволення таких скарг, за висновком Верховного Суду, становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку зазнав позивач. Цей висновок узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії» та від 09 лютого 2007 року «Білуха проти України», де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі.

Подібні правові висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 199/1478/17 (провадження № 61-4779св18), від 13 березня 2019 року у справі № 338/12193/16-ц (провадження № 61-18855св18), від 03 лютого 2020 року у справі № 757/66977/17-ц (провадження № 61-15913св20), від 03 липня 2020 року у справі № 686/27965/19 (провадження № 61-8293св20) від 03 березня 2021 року у справі № 638/17962/15 (провадження № 61-9574св20).

Враховуючи наведене, відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про те, що позивача позбавлено права на справедливий розгляд справи, що призвело до погіршення стану його здоров`я.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на зміст ст. 23 ЦК України, постанову Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» без обґрунтування, яким чином судом першої інстанції, на думку позивача, було неправильно застосовано ці норми матеріального права, самі по собі не спростовують висновків суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом.

Оцінюючи посилання апеляційної скарги на положення ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, апеляційний суд враховує наступне.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).

Засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача.

Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.

Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови.

Разом із тим, судом першої інстанції не встановлено обставин, які можуть свідчити про надмірну тривалість досудового розслідування, і доводами апеляційної скарги цього не спростовується.

Відповідно до ст. 219 КПК України строк досудового розслідування обчислюється з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності або до дня ухвалення рішення про закриття кримінального провадження.Строк досудового розслідування з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня повідомлення особі про підозру становитьдванадцять місяців у кримінальному провадженні щодо нетяжкого злочину.

Так, із матеріалів справи вбачається, що розслідування тривало з 22 жовтня 2018 року до його закриття постановою слідчого СВ Печерського УП ГУНП в м. Києві Ліпко О.Ю. про закриття кримінального провадження № 0004762 від 02 грудня 2019 року, яка була в подальшому скасована ухвалою слідчого судді від 14 грудня 2020 року.

Апеляційний суд відхиляє посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на витяги з рішень Європейського суду з прав людини, оскільки встановлені фактичні обставини цієї справи та справ, на які посилається позивач, є різними, а тому вказані рішення не можуть бути враховані при вирішенні цієї справи.

Посилання позивача в апеляційній скарзі, що внаслідок бездіяльності відповідачів продовжують вчинятись злочинні дії, а саме примушування вчинити правочин на невигідних умовах та сплатити неіснуючу заборгованість, висновків суду першої інстанції не спростовують, не підтверджені належними та допустимими доказами і відхиляються апеляційним судом.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди з судовим рішенням і не спростовують висновків суду першої інстанції.

У справі, яка переглядається, досліджено докази та встановлені обставини, відповідно до яких суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про недоведеність наявності усіх складових деліктної відповідальності для покладення на державу обов`язку по відшкодуванню шкоди, на завдання якої посилається позивач, недоведеність факту завдання такої шкоди у визначеному позивачем розмірі та причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та процесуальною діяльністю уповноважених осібслідчого відділу Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обгрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, перерозподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Мунькою Олександром Миколайовичем , залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 березня 2021року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 30 вересня 2021 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.