РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2021 року

м. Рівне

Справа № 570/4094/20

Провадження № 22-ц/4815/1233/21

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Боймиструка С. В., Шимківа С. С.,

секретар судового засідання Пиляй І. С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Державна установа «Городищенська виправна колонія (№96)»,

відповідач Міністерство юстиції України,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Державна

казначейська служба України в особі Головного управління

Державної казначейської служби України у Рівненській області

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 29 червня 2021 року у складі судді Гнатущенко Ю. В., постановлену в м. Рівне,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)», Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Державна казначейська служба України в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Рівненській області, про відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 29 червня 2021 року клопотання представника позивача ОСОБА_1 адвоката Іващенко І. І. про призначення судово-психологічної експертизи задоволено. Призначено у справі судово-психологічну експертизу, проведення якої доручено Рівненському відділенню Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України (м. Рівне, вулиця Небесної Сотні, будинок 10, 33013), із попередженням експерта про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК України за дачу завідомо неправдивого висновку або за відмову без поважних причин від виконання покладених на них обов`язків. На вирішення експерту поставлено питання:

1.Чи була систематична протиправна бездіяльність Державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)» психотравмуючою для ОСОБА_1 ?

2. Якщо дана ситуація була психотравмуючою, то чи нанесено ОСОБА_1 внаслідок зазначеного моральна шкода з психологічної точки зору?

3. Якщо така ситуація була для ОСОБА_1 психотравмуючою, то який розмір моральної шкоди може бути обрахований у грошовому еквіваленті?

Оплату витрат за проведення експертизи віднесено на рахунок держави. У розпорядження експерта надано матеріали цивільної справи №570/4094/20. Провадження у справі зупинено.

Ухвала суду першої інстанції вмотивована положеннями закону про завдання цивільного судочинства щодо повного, всебічного, об`єктивного розгляду справи та обґрунтована тим, що оскільки для встановлення обставин, які мають значення для вирішення справи, необхідні спеціальні знання, без яких встановити відповідні обставини неможливо, і сторонами не надано відповідні висновки експертів із цих питань, доцільним буде призначення у справі судово-психологічної експертизи.

Вважаючи ухвалу суду незаконною, постановленою із порушенням норм матеріального та процесуального права, Міністерство юстиції України оскаржило її в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає, що питання, які ставляться експерту для проведення судово-психологічної експертизи, не направлені на встановлення елементів цивільної відповідальності, а мета проведення у справі судово-психологічної експертизи зводиться до визначення розміру моральної шкоди без фактичного доведення її наявності, що призводить до штучного затягування процесу. Стверджує, що відсутні обґрунтовані підстави для призначення даної експертизи, оскільки матеріали справи містять достатньо доказів, необхідних для з`ясування обставин справи. Звертає увагу, що вимоги позовної заяви позивач обґрунтовує тим, що йому завдано моральну шкоду, у зв`язку з приниженням його честі та гідності, і будь-яких інших обґрунтувань моральної шкоди у позові не зазначено. Доводить, що призначення судово-психологічної експертизи з тими питаннями, які зазначені в ухвалі суду, жодним чином не встановить ступінь такого порушення. Вважає, що позивач у заявленому клопотанні про призначення експертизи не обґрунтував та не довів необхідність її призначення, а суд не обґрунтував, яким чином судово-психологічна експертиза з тими питаннями, які зазначені в ухвалі, встановить ступінь завдання моральної шкоди у зв`язку з приниженням честі та гідності. З наведених міркувань просить скасувати оскаржувану ухвалу суду та відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про призначення судово-психологічної експертизи.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Іващенко І. І. вважає ухвалу суду законною та обґрунтованою, а апеляційну скаргу безпідставною, тому просить оскаржувану ухвалу залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу начальник Державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)» вказує, що засуджений ОСОБА_1 у позовній заяві покликається на те, що утримувався у секторі максимального рівня безпеки Державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)», де протягом кожного дня перебував в умовах постійного порушення права на належні житлово-побутові та санітарно-гігієнічні умови утримання осіб засуджених до довічного позбавлення волі, а тому просив стягнути завдану йому моральну шкоду. Норми Кримінально-виконавчого кодексу України та правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених МЮУ від 28.08.2018 року № 2824/5, не містять приписів, які б розкрили поняття «необхідні житлово-побутові умови, що відповідають правилам санітарії та гігієни» та встановлювали б відповідні вимоги до влаштування санвузлів в камерах колонії. Тобто відсутність законодавчого врегулювання такого питання позбавляють надати оцінку діям (бездіяльності) відповідача щодо порушення вимог діючого законодавства, яке регулює порядок утримання засуджених в установах виконання покарань. Вважає, що думка експерта є суб`єктивною, оскільки вже впродовж тривалого періоду ОСОБА_1 не відбуває покарання в Державній установі «Городищенська виправна колонія (№96)». Крім того, позивачем не додано будь-яких документів для проведення судово-психологічної експертизи. Вважає, що мета проведення судово-психологічної експертизи зводиться до визначення розміру моральної шкоди без фактичного доведення розміру шкоди та її наявності, що призводить до штучного затягування процесу. Просить ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 29 червня 2021 року скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про призначення судово-психологічної експертизи.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що під час розгляду цієї справи представник позивача адвокат Іващенко І. І. звернулася до суду із клопотанням про призначення судово-психологічної експертизи.

На обґрунтування такого клопотання стверджувала, що відповідно до наявних у матеріалах справи доказів можна встановити, що позивач утримувався у секторі максимального рівня безпеки ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)» з 06.10.2008 р. по 16.10.2018 р. Понад 10 років протягом кожного дня позивач перебував в умовах постійного порушення права на належні житлово-побутові та санітарно-гігієнічні умови утримання осіб засуджених до довічного позбавлення волі, які полягали у триманні в камерах, житлова площа яких менше 4 кв.м., у яких недостатнє освітлення; тримання в камері декількох осіб разом з позивачем; відсутності примусової вентиляції камери; незабезпеченні дотримання санітарно-гігієнічних умов в камері позивача; проведення прогулянок у прогулянковому дворику, який знаходиться на третьому поверсі та повністю перекритий пластиковим дахом (неба фактично не видно) та схожий на камеру, площа якого більша від камери, у яких утримуються засуджені. Зазначала, що предметом доказування в межах цивільної справи є обставини, пов`язані з наявністю/відсутністю факту спричинення позивачу моральної шкоди у зв`язку з порушенням відповідачем за період відбування ним покарання у вигляді довічного позбавлення волі умов тримання, та розмір можливої грошової компенсації для відшкодування такої шкоди, що є оціночним поняттям, але їх детальне дослідження можливе лише шляхом вирішення питань, які потребують спеціальних знань в області психології , що у свою чергу сприятиме повноті, всебічності та об`єктивності вирішення спору.

Згідно ст. 143 ЦПК України, суд призначає експертизу для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

Відповідно до ч.1 ст.103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Згідно пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.1997 № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», з метою усунення недоліків і роз`яснення питань, що виникають у судовій практиці при призначенні та проведенні експертиз, вказано судам на неприпустимість призначення експертизи у випадках, коли з`ясування певних обставин не потребує спеціальних знань, а також порушення перед експертом правових питань, вирішення яких віднесено законом до компетенції суду (зокрема щодо вини, неосудності чи недієздатності особи тощо).

Судово-психологічну експертизу, яка є окремою формою застосування спеціальних психологічних знань, є потреба проводити у випадках необхідності вирішення наступних груп питань: питань, пов`язаних із психічними властивостями й особливостями особи; питань, що стосуються впливу на психіку різноманітних умов і пов`язаних з ними станів людини в момент певної події;питань, пов`язаних із особливостями перебігу психічних процесів у даної особи.

Як зазначено в пункті 6.1 розділу IV Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5 (із змінами і доповненнями), об`єктом психологічної експертизи є психічно здорові особи (підозрюваний, обвинувачений, підсудний, виправданий, засуджений, свідок, потерпілий, позивач, відповідач, малолітні, неповнолітні, дорослого та похилого віку). Відповідно до пункту 6.3 вищезазначених рекомендацій психологічна експертиза встановлює ті особливості психічної діяльності та такі їх прояви в поведінці особи, які мають юридичне значення та викликають певні правові наслідки.

Поряд з цим, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення шкоди, згідно приписів статті 56 Конституції України та статті 1173 Цивільного кодексу України, потрібна наявність таких елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; розміру шкоди; причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та шкодою.

За відсутності хоча б одного з цих (трьох) елементів цивільна відповідальність не настає.

Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інші негативних наслідків.

При заявленні позову про відшкодування моральної шкоди потрібно звертати увагу на причетність особи відповідача до заподіяння шкоди. Тобто, потрібно встановити належного відповідача.

У своїй постанові від 12.09.2018 у справі №335/11779/16-ц Верховний Суд вказав, що сама лише наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на відшкодування будь-якою особою, оскільки необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта відповідальності.

Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також обставини, що мають значення для вирішення спору. Перераховані складові фактичної підстави для відповідальності за заподіяння моральної шкоди є колом тих обставин, які повинні бути встановлені судом. Відсутність хоча б одного елементу виключає відповідальність за завдану шкоду.

Відповідно до загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцем самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єкта владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподію моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, заподіяною потерпілому, є обов`язковою умовою настання відповідальності.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єкта правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями.

Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана якимись іншими обставинами.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду 08.05.2018 у справі № 920/316/17.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, питання, які поставлені перед експертом для проведення судово-психологічної експертизи, не направлені на встановлення вищевказаних елементів цивільної відповідальності.

Виходячи із предмету спору та враховуючи, що стягнення моральної шкоди є похідним від встановлення факту завдання такої шкоди, яка має бути встановлена в першу чергу, відсутні обґрунтовані підстави для призначення судово-психологічної експертизи.

Мета проведення у справі судово-психологічної експертизи зводиться до визначення розміру моральної шкоди без фактичного доведення її наявності, що призводить до штучного затягування процесу, при цьому Європейський суд з прав людини наголошує: право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні пункт 1 статті 6 Конвенції (рішення від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі»).

Задовольняючи клопотання про призначення у справі судово-психологічної експертизи, суд першої інстанції виходив з того, що предметом доказування в межах цивільної справи є обставини, пов`язані з наявністю/відсутністю факту спричинення позивачу моральної шкоди у зв`язку з порушенням відповідачем за період відбування ним покарання у вигляді довічного позбавлення волі умов тримання, та розмір можливої грошової компенсації для відшкодування такої шкоди, що є оціночним поняттям, але їх детальне дослідження можливе лише шляхом вирішення питань, які потребують спеціальних знань в області психології, що, у свою чергу, сприятиме повноті, всебічності та об`єктивності вирішення спору.

Проте такі висновки суду першої інстанції є необґрунтованими, оскільки у матеріалах справи міститься достатньо доказів, необхідних для з`ясування обставин справи, а така експертиза не встановить особливостей психічної діяльності заявника та таких її проявів у поведінці останнього, які мають юридичне значення та викликають певні правові наслідки, зважаючи на предмет спору.

Відповідно до ч. 1, 3 статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи.

Звертаючись до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_1 обґрунтовував свої вимоги тим, що моральна шкода завдана йому у зв`язку з приниженням його честі та гідності. Будь-яких інших обґрунтувань моральної шкоди у позові не вказано.

Призначення судово-психологічної експертизи з тими питаннями, що зазначені в оскаржуваній ухвалі суду, жодним чином не встановить ступень порушення.

Постановою Пленуму Верховного Суду від 27.01.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист честі, гідності та фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особі унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємця п громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Пунктом 6 цієї Постанови визначено, що позови про захист гідності, честі чи дії репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права.

Враховуючи вищевикладене, судом першої інстанції помилково зроблено висновок про необхідність проведення судово-психологічної експертизи позивачу, оскільки проведення судово-психологічної експертизи для встановлення приниження честі і гідності особи не передбачено чинним законодавством.

За змістом положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

За загальним правилом експертиза призначається, коли необхідність експертного висновку випливає з обставин справи та поданих доказів, при цьому особа, яка заявляє клопотання про призначення експертизи, повинна обґрунтувати та довести необхідність її призначення.

Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини 3 статті 89 ЦПК України суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При прийнятті оскаржуваної ухвали місцевим судом не обґрунтовано, яким чином призначення судово-психологічної експертизи з тими питаннями, які зазначені в оскаржуваній ухвалі, встановить ступінь завдання моральної шкоди у зв`язку з приниженням честі та гідності позивача.

Оцінюючи встановлені обставини справи у взаємозв`язку із нормами закону, якими ті врегульовані, апеляційний суд приходить до висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права щодо проведення у справі судово-психологічної експертизи, оскільки суд міг дослідити питання за наявними в матеріалах справи доказами без зупинення провадження у справі. Необхідність експертного висновку не випливає з обставин справи та поданих доказів, і позивачем у заявленому клопотанні про призначення експертизи не обґрунтовано та не доведено необхідність її призначення, а судом першої інстанції не встановлено, яким чином судово-психологічна експертиза з тими питаннями, які зазначені в оскаржуваній ухвалі, встановить ступінь завдання моральної шкоди у зв`язку з приниженням честі та гідності.

На наведених обставин, апеляційний суд приходить до переконання про те, що оскаржувана ухвала постановлена місцевим судом з порушенням норм процесуального права, судом першої інстанції не у повній мірі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а тому апеляційна скарга підлягає до задоволення, а оскаржувана ухвала до скасування із постановленням нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання про призначення судово-психологічної експертизи у справі.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України задовольнити.

Ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 29 червня 2021 року скасувати.

У задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Іващенко Ірини Ігорівни про призначення судово-психологічної експертизи відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 вересня 2021 року.

Головуючий Ковальчук Н.М.

Судді: Боймиструк С. В.

Шимків С. С.