КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

28 вересня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Мостової Г.І.,

секретар судового засідання: Спеней О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києвавід 12 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іценко Оксана Григорівна про визнання недійсними довіреності та договору купівлі-продажу квартири,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року позивач звернулась до суду з позовом про визнання недійсною довіреності від 19 травня 2015 року, виданої нею на ім`я ОСОБА_1 , посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іценко О.Г. за реєстровим номером 996, та визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 19 травня 2015 року, укладеного від її імені ОСОБА_1 з покупцем ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іценко О.Г. за реєстровим номером 1003.

Позовні вимоги ОСОБА_4 обґрунтовувала тим, що 19.05.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іценко О.Г. було посвідчено довіреність яку вона видала відповідачу ОСОБА_1 якою начебто уповноважила останню розпоряджатися всім своїм майном і коштами, у тому числі належною їй квартирою АДРЕСА_1 , або дарування квартири ОСОБА_2 з правом укладення та підписання договорів купівлі-продажу, дарування, у разі необхідності попередніх договорів, договорів завдатку, договорів про розірвання, за ціну та на умовах на її розсуд, з будь-яких інших питань, пов`язаних з розпорядженням та користуванням квартирою та з питань реєстрації прав та їх обтяжень. Це доручення було підписане нею в приміщенні Київської міської клінічної лікарні № 1 за адресою: м. Київ, Харківське шосе, 121. Після підписання довіреності ОСОБА_1 разом з приватним нотаріусом Іценко О.Г. вирушила до службового кабінету нотаріуса неподалік від лікарні за адресою: АДРЕСА_2 , де в той же день було посвідчено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого вона передала у власність покупцю ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 за ціною 788 010 грн.. В результаті протиправних дій відповідачів її було позбавлено права власності на житло. На час підписання довіреності вона знаходилася в лікарні після перенесеної операції, яку їй робили під загальним наркозом. Обох відповідачів вона раніше дуже мало знала. Як підписувала довіреність пам`ятає погано. Про продаж своєї квартири вона дізналася вже після виходу з лікарні коли ОСОБА_1 почала вимагати її виселення з квартири. Іншого житла вона не має. В результаті шахрайських дій відповідачів вона у свої 86 років опинилася на вулиці без житла. ОСОБА_1 викрала її паспорт, тому вона була позбавлена можливості взяти у нотаріуса копії документів, щоб захистити свої права в суді. Вона не розуміє, як могла підписати документи та що до цього її спонукало, бо фактично позбавила себе житла. Крім того, у неї є син та онуки і саме їм вона збиралася залишити квартиру, а не віддати єдине житло стороннім особам. У пункті 4 договору купівлі-продажу квартири вказано, що кошти за квартиру 788 000 грн. вона отримала до підписання договору по безготівковому рахунку, однак ніяких грошей вона не отримувала та такої суми ніколи не бачила. Вважає, що відповідачі скористалися її безпорадним станом після перенесеної операції та наркозу, а також її похилим віком. Напевно, в момент підписання довіреності вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, що було обумовлено її похилим віком та психічним станом після перенесеної операції.

З посиланням на пункти 3, 5 ст. 203, пункт 1 ст. 215, пункт 1 ст. 225 ЦК України позивач просила задовольнити позов.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12 липня 2021 року задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іценко Оксана Григорівна про визнання недійсними довіреності та договору купівлі-продажу квартири. Визнано недійсною довіреність від 19 травня 2015 року видану ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_1 , посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іценко Оксаною Григорівною, зареєстровану в реєстрі за № 996. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 19 травня 2015 року, укладений від її імені ОСОБА_4 на підставі довіреності від 19.05.2015 року ОСОБА_1 з ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іценко Оксаною Григорівною, зареєстрований в реєстрі за № 1003.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Вважає, що суд своє рішення обґрунтував єдиним доказом - висновком судово- психіатричних експертів № 131 від 27.02.2018 року, згідно якого ОСОБА_4 на час підписання нею довіреності від 19.05.2015 року страждала стійким хронічним психічним розладом у вигляді органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з вираженим психоорганічним синдромом (Р01.8) і за своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Зазначає, що безапеляційне прийняття судом висновку експертизи, як основної підстави задоволення позову, є не тільки помилковим, а й протизаконним. Звертає увагу на розділ висновку експертів "Психічний стан": Дезорієнтована, в часті (мабуть - часі) і місці свого перебування (що мається на увазі під місцем перебування, може ОСОБА_4 дійсно не знала куди її перевели), пасивно виконує інструкції оточуючих ( ОСОБА_4 знала цих оточуючих?, чому доросла людина повинна виконувати чиїсь інструкції і про що ці "інструкції"?), поведінка малоактивна, пригальмована (якими б моторними були члени експертної комісії після тяжкої операції і незадовільного загального стану здоров`я в 86 років?). Текст цього розділу експертизи не випливає з попередніх тез експертизи, достовірними фактами не підтверджений, містить набір термінів для підгонки висновку про психічну хворобу ОСОБА_4 .. Також вказує на останній абзац 7-го аркуша висновку. Експерти, використовуючи свій авторитет та впевненість у відсутності можливості спростування їх висновку, стверджують "про наявність у підекспертної протягом тривалого часу (?) "помітної забудькуватості", яка стала прогресувати після смерті її сина (покази свідка ОСОБА_5 ). На весну 2015 р. вищезазначене супроводжувалось появою в підекспертної елементів неадекватної поведінки в побуті, втратою навичок до побутового самообслуговування, конфліктності з оточуючими (покази свідка ОСОБА_6 ). Покази свідка з боку відповідачів ОСОБА_7 суд не взяв до уваги через те, що вона на момент видачі ОСОБА_4 довіреності з останньою не спілкувалась, суб`єктивно оцінила події, фахових знань в психіатрії не має.

Фактично свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 також не були присутні при виданні ОСОБА_4 довіреності, не мають фахових знань в психіатрії. Але їх показання судово- психіатрична експертиза поклала в основу свого висновку. На час складання висновку експертів № 131 - кінець лютого 2018 р., з моменту підписання ОСОБА_4 довіреності пройшло майже 3 роки. Я вважаю, що саме цей термін може розглядатись як період погіршення стану здоров`я ОСОБА_4 . У всякому разі, спростування цій тези в матеріалах справи нема. Експерти пишуть: "тривалий час". Таке формулювання не зрозуміле, воно не конкретизовано, медичними фактами і документами не підтверджується, несе побутовий переказ чиїх-то вигадок чи припущень (свідків, представників). Як вже вказано вище, ці свідки, з точки зору суду, є джерелом оцінки психічного стану ОСОБА_4 , з чим категорично не можна погодитись.

Поза увагою експертизи залишився той факт, що при проявах у ОСОБА_4 в окремі дні перебування на лікуванні психозу (від сильного болю, тривалого не загоєння рани, відчуття безпорадності і роздратованості через це) фахівці відділення не звертались ні до професійного психіатра, ні до психолога. Вони не вбачали в поведінці хворої проявів психічного захворювання, не вважали, що вона потребує навіть психологічної підтримки фахівця.

Вказує, що в матеріалах справи є 5 нотаріально посвідчених документа за період з 05.12.2014 року по 17 листопада 2015 року: Договір довічного утримання з правом наслідування майна від 05.12.2014 року, Договір про розірвання договору довічного утримання, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогач В.В. від 05.12.2014 року, Довіреність від 19 травня 2015 року, видана ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_1 , посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іценко Оксаною Григорівною,Договір купівлі-продажу квартири від 19 травня 2015 року, укладений від імені ОСОБА_4 на підставі довіреності від 19.05.2015 року ОСОБА_1 з ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іценко Оксаною Григорівною,Довіреність від 17 листопада 2015 року, видана ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_3 , посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сніцаренко Г.О., зареєстровано в реєстрі № 1649.

А тому вважає, що за 4-5 місяців до дати оспорюваної довіреності та договору купівлі-продажу ОСОБА_4 була дієздатна, не страждала на стійкий хронічний психічний розлад, потім 19 травня 2015 року захворіла, а 17 листопада 2015 року через 4-5 місяців знову дієздатна.

Учасники справи відзивів на апеляційну скаргу, у встановлений апеляційним судом строк, не надав.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, і задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що у експертному висновку наводяться обґрунтування його складення з урахуванням медичних документів та показів свідків, експерт ОСОБА_8 пояснив суду, що матеріалів будо достатньо для проведення дослідження та складення стверджувального висновку, який підтвердив. До того ж, висновок також підписаний ще двома експертами - ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на них обов`язків. Тому, суд приходить до висновку, що ОСОБА_4 під час підписання довіреності від 19.05.2015 року за своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними, а тому наявні підстави для визнання недійсною довіреності та договору купівлі-продажу квартири укладеного на підставі недійсної довіреності.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Відповідно до ч. ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 N 9 роз`яснено, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Відповідно до ч. 1ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі статті 225 ЦК України звертається: або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Аналогічні висновки зроблені у постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 523/14606/13-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 278/4583/13-ц.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц (провадження № 61-11268св18) зроблено висновок, що: «тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). […] Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними».

Відповідно вимог ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.

Встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 27.04.1993 року, зареєстрованого на товарній будівельно-паливній біржі «Українська біржа» за реєстраційним номером 3/0805-828, зареєстрованого в Комунальному підприємстві Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 30.04.1993 року, запис у реєстровій книзі за № 188, квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_4 (т. 2 а.с. 157).

19.05.2015 року ОСОБА_4 на ім`я відповідача ОСОБА_1 видала довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іценко О.Г., зареєстровану в реєстрі за № 996, відповідно якої уповноважила відповідача серед іншого бути її представником по питанню розпоряджатися, в тому числі належної їй квартири АДРЕСА_1 , або дарування вказаної квартири ОСОБА_2 , з правом укладення та підписання договорів купівлі-продажу, дарування, в разі необхідності попередніх договорів, договорів завдатку, договорів про розірвання, за ціну та на умовах на її розсуд, з будь-яких інших питань, пов`язаних з розпорядженням та користуванням вищевказаною квартирою, а також з питань реєстрації прав та їх обтяжень (т. 1 а.с. 6).

На довіреності зазначено, що в зв`язку з хворобою та похилим віком довірителя ОСОБА_4 довіреність підписано та посвідчено в приміщенні Київської міської клінічної лікарні № 1 за адресою: м. Київ, вул. Харківське шосе, буд. 121.

19.05.2015 року між ОСОБА_4 , від імені якої на підставі довіреності діяла відповідач ОСОБА_1 , та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іценко О.Г., зареєстрований у реєстрі за № 1003, за яким відповідач ОСОБА_2 набула у власність спірну квартиру АДРЕСА_1 (далі - договір купівлі-продажу квартири, т. 1 а.с. 7).

Відповідно до п. 4 договору купівлі-продажу квартири, продаж квартири вчинено за 788 010 грн., які продавець отримала повністю від покупця до підписання цього договору по безготівковому розрахунку.

Згідно свідоцтва про смерть, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 3 а.с. 33).

Відповідно свідоцтва про народження, ОСОБА_4 є матір`ю позивача ОСОБА_3 (т. 2 а.с. 270).

З матеріалів спадкової справи № 1224/2018 щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 убачається, що до Десятої Київської державної нотаріальної контори позивач із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері звернувся 05.12.2018 року (т. 3 а.с. 32).

Отже, позивач є спадкоємцем за законом майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 , оскільки прийняв спадщину.

Ухвалою суду від 10.02.2021 року залучено до участі у справі правонаступника третьої особи Головного територіального управління юстиції у місті Києві - Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) (т. 3 а.с. 217, 218).

Позов подавався ОСОБА_4 у листопаді 2015 року, яка в обґрунтування позовних вимог зазначала, що момент видачі довіреності вона пам`ятає дуже погано, наміру відчужувати свою квартиру вона не мала, це не відповідало її волі, на момент підписання довіреності вона знаходилась у лікарні після перенесеної операції, на той час за станом здоров`я та через похилий вік вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Відповідно виписки із медичної карти № 9571 стаціонарного хворого Київської міської клінічної лікарні № 1, ОСОБА_4 перебувала на стаціонарному лікуванні з 06.05.2015 року по 28.05.2015 року з діагнозом періпротезний перелом правого стегна в верхній третині зі зміщенням; проведено лікування: 14.05.2015 року операція - метало остеосинтез перелому пластиною, антибактеріальна терапія, переливання одногрупної крові (т. 1 а.с. 8).

Свідок зі сторони відповідачів ОСОБА_11 засвідчила суду, що вона знайома з відповідачем ОСОБА_1 через яку десь у 2004-2005 р.р. познайомилась із ОСОБА_4 , часто зустрічались. ОСОБА_12 була як донька ОСОБА_4 , допомагала їй у всьому. У лікарню до ОСОБА_4 їздила лише ОСОБА_12 . Позивач життям матері не цікавився, відмовився її лікувати. Вона відвідувала ОСОБА_4 у лікарні, остання була здравомислячою людиною, в нормальному стані, все розуміла що робить, запитувала її (свідка) думку про продаж квартири у якій буде доживати свій вік, говорила, що їй треба матеріальна допомога, були терміново потрібні гроші на операцію, сиділку, для подальшого проживання. Доглядала у лікарні за ОСОБА_4 лише ОСОБА_13 . З лікарні ОСОБА_4 забрав позивач у спірну квартиру, де змінив замки, звідти ОСОБА_14 виставив за двері. У квартиру до ОСОБА_4 . ОСОБА_12 могла зайти лише коли там були працівники соціальної служби. Десь через рік після операції один раз вона зустріла на Дарницькому ринку ОСОБА_4 , яку вивела на вулицю ОСОБА_12 .

У межах спору судом з`ясовувався стан здоров`я ОСОБА_4 на дату видачі довіреності. Докази щодо користування спірною квартирою, звернення до органів поліції, матеріального забезпечення ОСОБА_4 не стосуються предмета доказування.

Судом першої інстанції були витребувані з медичних установ оригінали медичних документів та інформація стосовно ОСОБА_4 , допитувались свідки.

Відповідно показів свідка ОСОБА_11 , на момент видачі довіреності свідок з ОСОБА_4 не спілкувалась, при цьому свідком надавалась суб`єктивна оцінка подій та в силу відсутності фахових медичних знань в психіатрії покази цього свідка не можуть прийматися як дійсне фактичне підтвердження задовільного психічного стану ОСОБА_4 на час підписання довіреності.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 131 від 27.02.2018 р., комісійно складеного на ухвалу суду експертами Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, ОСОБА_4 на час підписання довіреності від 19.05.2015 року страдала стійким хронічним психічним розладом у вигляді Органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з вираженим психоорганічним синдромом (F01.8) і за своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними (т. 1 а.с. 228-231).

Судом першої інстанції був викликаний судово-психіатричний експерт ОСОБА_8 для надання усних пояснень щодо складеного висновку. При цьому експерт ОСОБА_8 пояснив, що ОСОБА_4 особисто двічі оглядалась членами комісії, з нею проводилась співбесіда з аналізом мислення, поведінки, контактності та ін., вивчалась вся медична документація, базовим документом була історія хвороби 1995 року, вивчали питання та акцентувалась увага щодо підекспертної на дату підпису довіреності - 19.05.2015 року, також враховувались додаткові відомості - покази свідків. Згідно історії хвороби та проведеної операції 14.05.2015 р. больовий шок у підекспертної тривав 13 днів, синтезували та узагальнювали стан, збудження у часі та в просторі, проводили щоденний аналіз стану і його перехід під час хвороби, медикаментозні чинники, враховували і аналізували порушення поведінки, свідомості. Суперечностей стосовно результатів висновку не було, матеріалів та медичних документів було достатньо в наявності для складення висновку, всі обґрунтування у висновку наведені, він підтверджує складений висновок.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову та встановив, що під час вчинення позивачем оспорюваних правочинів, вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що судово-психіатрична експертиза була проведена на основі всіх письмових доказів, що містились в матеріалах справи, а також відповідно до вимог ЦПК України сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи та повідомив експерта про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Доводи апеляційної скарги про те, що безапеляційне прийняття судом висновку експертизи, як основної підстави задоволення позову, є не тільки помилковим, а й протизаконним, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки суд першої інстанції вирішив питання про необхідність призначення у справі експертизи для з`ясування обставин, що мають значення для справи згідно із вимогами статей 103, 113 ЦПК України, та належним чином з`ясував дійсний психічний стан позивачки у момент підписання довіреності.

Доводи апеляційної скарги про те, що свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 також не були присутні при виданні ОСОБА_4 довіреності, не мають фахових знань в психіатрії, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки психічний стан позивачки підверджується висновком судово-психіатричної експертизи.

Доводи апеляційної скарги про те, що при проявах у ОСОБА_4 в окремі дні перебування на лікуванні психозу (від сильного болю, тривалого не загоєння рани, відчуття безпорадності і роздратованості через це) фахівці відділення не звертались ні до професійного психіатра, ні до психолога. Вони не вбачали в поведінці хворої проявів психічного захворювання, не вважали, що вона потребує навіть психологічної підтримки фахівця, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки зазначені посилання спростовуються висновками судово-психіатричного експерта № 131 від 27.02.2018 р., в якому визначений можливість ОСОБА_4 усвідомлювати значення своїх дій та керування ними.

Доводи апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи є 5 нотаріально посвідчених документа за період з 05.12.2014 року по 17 листопада 2015 року. А тому вважає, що за 4-5 місяців до дати оспорюваної довіреності та договору купівлі-продажу ОСОБА_4 була дієздатна, не страждала на стійкий хронічний психічний розлад, потім 19 травня 2015 року захворіла, а 17 листопада 2015 року через 4-5 місяців знову дієздатна, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки в судовому порядку зазначені правочини не оспорювались та вони не були об`єктами дослідження на предмет здатності ОСОБА_4 усвідомлювати значення своїх дій та керування ними під час їх підписання, а тому заначені обставини не спростовують висновків судово-психіатричної експертизи № 131 від 27.02.2018 р..

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що майнове право позивача було порушено відповідачем.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог та вірно застосував до правовідносин що виникли між сторонами положення ст. ст. 203, 215, 225, 237, 239, 244, 638, 655 ЦК України та практику Верховно Суду.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі. На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «29» вересня 2021 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіД.Р. Гаращенко
Г.І. Мостова