Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області
Справа № 483/486/21
Провадження № 2/483/354/2021
30 вересня 2021 року м. Очаків
Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді Шевиріної Т.Д.,
за участю секретаря Данилової А.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Куцурубської сільської ради об`єднаної територіальної громади Очаківського району Миколаївської області до ОСОБА_1 про виселення із квартири без надання іншого житлового приміщення,
31 березня 2021 року представник Куцурубської сільської ради об`єднаної територіальної громади Очаківського району Миколаївської області звернулася до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області з позовною заявою, предметом якої є: виселення відповідачки з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового будинку, а також зняття з реєстрації місця проживання.
Вимоги обґрунтовано тим, що Куцурубській сільській раді об`єднаної територіальної громади Очаківського району Миколаївської області на праві комунальної власності належить квартира АДРЕСА_1 , яка була надана у службове користування ОСОБА_1 . Оскільки з останньою припинені трудові відносини, з 2012 року вона фактично не проживає у спірній квартирі, а також, враховуючи, що відповідачка не звільнила квартиру від своїх речей, сільська рада змушена звернутися до суду з вказаним позовом.
Представник позивача в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі.
Відповідачка, будучи повідомленою про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилася, про причини своєї неявки не повідомила.
Суд на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України, враховуючи згоду представника позивача, ухвалив розглядати справу в заочному порядку.
Дослідивши позовну заяву та долучені до матеріалів справи письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що Куцурубській сільській раді об`єднаної територіальної громади на праві власності (комунальна) належить квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується змістом витягу з реєстру нерухомого майна №226735943 від 05 жовтня 2020 року (а.с. 10).
Відповідачка, перебуваючи на посаді хореографа в Парутинській музичній школі при Парутинському палаці культури, отримала спірну квартиру, як службову, на період виконання її професійних обов`язків на зазначеній посаді на території сільської ради (а.с. 5).
Рішенням Куцурубської сільської ради об`єднаної територіальної громади № 2 від 25 січня 2017 року «Про затвердження передавального акту основних засобів від Парутинської сільської ради до Куцурубської сільської ради об`єднаної територіальної громади» спірна квартира передана до комунальної власності позивача.

Відповідачка ОСОБА_1 припинила трудові відносини з власником спірної квартири у 2012 році (а.с. 64).

За змістом довідки № 15-5/04.03 від 26 лютого 2021 року Куцурубської сільської ради об`єднаної територіальної громади у спірній квартирі з 26 жовтня 2004 року зареєстрована ОСОБА_1 , але фактично в ній не проживає з 2012 року (а.с. 7).

Факт не проживання відповідачки у спірній квартирі також підтверджується актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 29 травня 2020 року, який підписано мешканцями сусідніх квартир в будинку АДРЕСА_2 (а.с. 6).

Вирішуючи спір, суд виходить з такого.

Службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири (частина перша статті 118 ЖК).

Згідно з пунктом 11 Переліку категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення, затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 року № 37 «Про службові жилі приміщення», службове жиле приміщення може бути надано, зокрема, викладачу.

На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет місцевої ради видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення (частина перша статті 122 ЖК).

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 124 ЖК робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Керуючись статтею 125 ЖК, суд дійшов висновку, що відповідачка не входить до переліку осіб, яких не може бути виселено зі службового житла без надання іншого жилого приміщення.

Особливість права користування службовим житлом на підставі ордеру полягає, зокрема, у тому, що володільцем такого житла залишається його власник. Особа, яка користується службовим житлом, знає, що після припинення її правовідносин з роботодавцем вона зобов`язана звільнити надане ним житлове приміщення.

Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (стаття 41 Конституції України).

Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України).

Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

У частині першій, другій статті 319 ЦК України вказано, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

З огляду на підстави заявленого позову, застосуванню підлягають положення статей 391 та глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК України, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК Української РСР, прийнятого 30 червня 1983 року, не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України (правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20)).

Право користування чужим майном закріплено у статтях 401-406 ЦК України.

Статтею 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту, зокрема відповідно до пункту 4 частини першої зазначеної норми, сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

З матеріалів справи вбачається, що позивач є власником спірної квартири, яка була надана відповідачці в службове користування.

Як встановлено судом, на час розгляду справи у відповідачки відсутні трудові відносини з позивачем.

За таких обставин, суд вважає, що з моменту, коли перестали існувати правові підстави для користування службовим житлом, особа, якій воно було надане, володіє ним незаконно, і власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом виселення.

Позивач, як власник спірної квартири, має право вимагати від відповідачки, усунення порушень його права власності на квартиру шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення.

Разом із тим, статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на повагу до приватного і сімейного життя, житла та кореспонденції. Держава не може втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб, тобто переслідує легітимну мету.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У своїй практиці ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Законність виселення, яке є втручанням у право на житло у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Статті 124-125 ЖК передбачають приписи, згідно з якими припинення трудових правовідносин з роботодавцем, за виключенням окремих чітко визначених випадків, є підставою для виселення особи зі службового житла без надання іншого житлового приміщення. Тобто, формулювання вказаних приписів є достатньо чіткими та передбачуваними для особи, якій таке житло надане у користування.

Службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники.

Аналізуючи обставини цієї справи, суд дійшов висновку, що втручання у право відповідачки на повагу до житла шляхом її виселення без надання іншого житлового приміщення є пропорційним, оскільки захист інтересів економічного добробуту країни та прав інших осіб, а саме мешканців територіальної громади, які потребують службове житло, привалює над інтересом індивідуума, враховуючи ту обставину, що відповідачка наданим правом з 2012 року не користується.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, такими, що підлягають задоволенню.

Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями статті 141 ЦПК України, а тому у зв`язку із задоволенням позову стягує з відповідачки судові витрати у сумі 2 270 грн (а.с. 1).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

Цивільний позов Куцурубської сільської ради об`єднаної територіальної громади Очаківського району Миколаївської області до ОСОБА_1 про виселення із квартири без надання іншого житлового приміщення задовольнити повністю.

Виселити ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Куцурубської сільської ради об`єднаної територіальної громади Очаківського району Миколаївської області 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) гривень судового збору.

Рішення є заочним і може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідач, якому рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку для подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, воно може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення може бути оскаржене позивачем шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених вище строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Головуючий: