Дата документу 28.09.2021 Справа № 335/7093/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/7093/20
Провадження №22-ц/807/858/21
Головуючий в 1-й інстанції Макаров В.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,

секретарБєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 грудня 2020 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 14 грудня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Механічний завод № 1» про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення компенсації за невикористану відпустку та стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою проведення розрахунку при звільненні,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача на її користь заборгованості по заробітній платі, з урахуванням компенсації за невикористану відпустку у розмірі 29 830,96 грн., стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою проведення розрахунку при звільненні в розмірі 12 879,80 грн. та судових витрат. В обґрунтування позову позивач посилалась на те, працювала на посаді головного бухгалтера ТОВ «Механічний завод № 1» з 22.08.2019 року згідно наказу № 15 від 21.08.2019 року, що підтверджується записом в трудовій книжці. В той же час, заробітна плата відповідачем нараховувалася, але не виплачувалась позивачеві в повному обсязі і починаючи з 01.02.2020 року розмір заборгованості постійно зростав, що підтверджується оборотно-сальдовою відомістю по рахунку 661 за період з 01.10.2019 року по 30.06.2020 року. ОСОБА_1 неодноразово зверталася до відповідача з проханням погасити існуючу заборгованість по заробітній платі і провести остаточний розрахунок з нею. Однак, їй було відмовлено у зв`язку з начебто відсутністю грошових коштів на рахунках підприємства.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 грудня 2020 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Механічний завод № 1» - залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про задоволення вимог позову.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що до матеріалів справи були надані довідки, з яких вбачається, що позивачка дійсно працювала у ТОВ «Механічний завод №1» і за підприємством рахується заборгованість по виплаті заробітної плати позивачу, між тим судом першої інстанції безпідставно вказані докази не були прийняті до уваги, враховуючи, що відповідачем вони не були спростовані, а також на підтвердження заперечень проти позову не надано жодних доказів. Факт наявності заборгованості з виплати заробітної плати також підтверджується відомостями з ДРФОПП про суми виплачених доходів та отриманих податків.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до трудової книжки, ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Механічний завод № 1» з 22.08.2019 року, звільнилась 30.06.2020 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України.

З довідки від 30.06.2020 року, складеної позивачем, як головним бухгалтером вбачаться наявність боргу відповідача ТОВ «Механічний завод № 1» перед позивачкою по заробітній платі за лютий 2020 р. 3 035,97 грн., березень 2020 р. 4 025,00 грн., квітень 2020 р. 6 440,00 грн., за травень 2020 р. 6 440,00 грн., червень 2020 р. 6 440,00 грн., а разом 26 380,97 грн.

Відповідно до довідки ОСОБА_1 від 30.06.2020 року, розрахунок компенсації за невикористану відпустку при звільненні за період роботи з 22.08.2019 року по 30.06.2020 року, становить 20 календарних днів відпустки, до видачі 3 449,99 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивачем надано довідку від 30.06.2020 року про невиплачену заробітну плату за період з лютого по червень 2020 року, що складеної нею, як головним бухгалтером, копії бухгалтерських документів, оборотно-сальдової відомості, картки рахунку 661.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що документи надані позивачем не є належними та допустимими доказами підтвердження наявності заборгованості відповідача перед позивачкою по заробітній платі за період з лютого по червень 2020 року, виходячи з того, що довідки не містить необхідних реквізитів, а саме: штампа підприємства, дати, вихідного номеру довідки, підпису керівника, головного бухгалтера та штампу підприємства. Крім того, з тексту довідок від 30.06.2020 року також неможливо встановити особу, якій не виплачена, зокрема компенсація за невикористану відпустку та за який вид відпустки. Також, з матеріалів справи вбачається, що датами формування позивачем оборотно сальдової відомості по рахунку 661 за 1 півріччя 2020 року та складання довідок про заборгованість є 26.06.2020 року та 30.06.2020 року включно. При цьому, під час розгляду справи стороною позивача не надано пояснень щодо складання вказаних документів у період часу коли ОСОБА_1 працювала у ТОВ «Механічний завод № 1». Не надано пояснень щодо сформування позивачем у вересні 2020 року картки рахунку 661 за період 01.09.2019 року 30.09.2020 року. Форма ОК-5 індивідуальні відомості про застраховану особу, що були долучені позивачем до відповіді на відзив, не є доказом про наявність заборгованості підприємства по заробітній платі. Отже, наведені у позовній заяві відомості та встановлені під час розгляду справи обставини щодо розміру заборгованості не знайшли свого підтвердження належними доказами. Оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази з яких можна визначити сумарний заробіток позивача за відпрацьований період, а тому перевірити та визначити суму компенсації за невикористану відпустку немає можливості, а тому в цій частині позовних вимог слід відмовити. Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виплат належних при звільненні сум є похідними від вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі та коштів за невикористану відпустку, а тому в цій частині позов також задоволенню не підлягає.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не погоджується, враховуючи наступне.

Згідно з частиною першою статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до положень частини першої статті 94 КЗпП України та статті 1 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (частина перша статті 115 КЗпП України).

За приписами статті 5 Закону України "Про оплату праці" організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; галузевих (міжгалузевих), територіальних угод: колективних договорів, трудових договорів.

Стаття 110 КЗпП України та стаття 30 Закону України "Про оплату праці" встановлюють, що при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про загальну суму заробітної плати з розшифровкою за видами виплат, про розмір і підстави відрахувань із заробітної плати, що належить до виплати в період, за який провадиться оплата праці.

Крім того, частиною другою статті 30 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Правові основи регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності в Україні встановлені Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні". Згідно з частиною першою статті 2 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" цей Закон поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, на представництва іноземних суб`єктів господарської діяльності, які зобов`язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність, а також на операції з виконання державного та місцевих бюджетів і складання фінансової звітності про виконання бюджетів з урахуванням бюджетного законодавства.

Належними та допустимими доказами виплати працівникові заробітної плати можуть вважатися письмові документи - первинні документи бухгалтерського обліку.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено ст.ст. 76,77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчинення нею процесуальних дій.

З довідки від 26.06.2020 року, складеної позивачем, як головним бухгалтером вбачаться наявність боргу відповідача ТОВ «Механічний завод № 1» перед позивачкою по заробітній платі за лютий 2020 р. 3 035,97 грн., березень 2020 р. 4 025,00 грн., квітень 2020 р. 6 440,00 грн., за травень 2020 р. 6 440,00 грн., червень 2020 р. 6 440,00 грн., а разом 26 380,97 грн.

Згідно картки рахунку 661, сформованої 08.07.2020 року поточне сальдо заборгованості по заробітній платі ОСОБА_1 станом на 30.06.2020 року складає 26380,97 грн.

Відповідно до довідки ОСОБА_1 від 30.06.2020 року, розрахунок компенсації за невикористану відпустку при звільненні за період роботи з 22.08.2019 року по 30.06.2020 року, становить 20 календарних днів відпустки, до видачі 3 449,99 грн.

Згідно відомості з державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 17.12.2020 року, відповідачем за перший квартал 2020 року нараховано позивачу суму доходу у розмірі 21000,00 грн., при цьому виплачено 8772,00 грн.

На спростування зазначених позивачем обставин неотримання заробітної плати за період з лютого по червень 2020 року та компенсації за невикористану відпустку відповідач не надав належних та допустимих письмових доказів виплати позивачу вказаних грошових коштів (відомість про отримання заробітної плати із підписом позивача, докази перерахування виплат на карту позивача, бухгалтерську документацію, тощо).

Довідки відповідача про відсутність заборгованості по заробітній платі перед невизначеними працівниками підприємства не є тим належним доказом, який спростовує доводи позивача.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає доведеними та такими, що підлягають задоволенню вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі 26 380,97 грн.та компенсації за невикористану відпустку 3 449,99 грн., а всього 29830,96 грн.

Частиною першою статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день звільнення.

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, встановлені статтею 116 КЗпП України.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, тобто виплата працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Обчислення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку, провадиться судом відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок).

Абзацом третім пункту 2 наведеного Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

Така правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 21.01.2015 у справі № 6-195цс14.

З довідок наданих позивачем та відповідачем вбачається, що позивачу за травень та червень було нараховано по 8000,00 грн.

Кількість робочих днів за вказаний період - 39, таким чином середньоденний заробіток складає 410,25 грн.

Позивачкою заявлено вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за 39 днів, що за вирахуванням податків і зборів становить 12879,80 грн. Вказана сума підлягає стягненню з відповідача.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення вимог позову.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 грудня 2020 року у цій справі скасувати та прийняти нову постанову наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Механічний завод № 1» про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення компенсації за невикористану відпустку та стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою проведення розрахунку при звільненні задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Механічний завод № 1» на користь ОСОБА_1 суму заборгованості по заробітній платі, з урахуванням компенсації за невикористану відпустку за вирахуванням податків і зборів 29830,96 грн. суму середнього заробітку зв`язку із затримкою проведення розрахунку при звільненні за вирахуванням податків і зборіву розмірі 12879,80 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 30 вересня 2021 року

Головуючий, суддя-доповідач С.В. Кухар

Судді: О.В. Крилова

О.З. Поляков