ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5975/21 Справа № 175/1210/19 Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж.М. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

Головуючого Куценко Т.Р.

суддів: Демченко Е.Л., Макаров М.О.

за участю секретаря Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського районного нотаріального округу Чаладзе Гія Отарійович, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Мельник Олександр Іванович про визнання договору дарування, довіреності та реєстрації права власності житлового будинку недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в якому, враховуючи останні уточнення, просила суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 19 травня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Чаладзе Г.О. та зареєстрований в реєстрі за №1107; визнати незаконною довіреність посвідчену 14 вересня 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мельник О.І. та зареєстровану в реєстрі за №768, якою ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_4 на переоформлення домоволодіння; визнати незаконною реєстрацію права власності ОСОБА_5 на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що після укладання оспорюваного договору відповідач у зазначене домоволодіння не вселявся, ключів від нього не має, жодних дій щодо володіння, користування та розпорядження ним не вчиняв, отже, фактичний перехід права власності на спірне майно до відповідача не відбулося.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2021 року відмовлено в задоволені заявлених позовних вимог.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, оскільки при ухваленні рішення судом першої інстанції не були враховані обставини та норми закону на які заявник посилався у своїй позовній заяві.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно виданого Виконавчим комітетом Любимівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 17 листопада 2006 року (зареєстроване в Реєстрі прав власності за №16786173 від 17 листопада 2006 року), на праві власності належав житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . 19 травня 2007 року між ОСОБА_2 та її сином ОСОБА_3 був укладений Договір дарування житлового будинку /т.1, а.с.13/, відповідно до якого ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_3 прийняв у дар належний дарувальнику на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані на земельній ділянці держфонду, за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Чаладзе Г.О. та зареєстрованим в реєстрі за №1107, та містить підписи дарувальника ОСОБА_2 та обдаровуваного ОСОБА_3 .

В преамбулі вказаного договору дарувальник свідчив про те, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального; вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, їм роз`яснення нотаріусом; сторони підтверджують що цей договір не носить характеру фіктивного правочину (п.8 Договору дарування).

Згідно п.9 Договору дарування житлового будинку від 19 травня 2007 року, нотаріусом роз`яснено сторонам зміст ст. 721, 722 ЦК України та ст. 8, 14, 18 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб». Водночас, п.11 вищевказаного Договору передбачає, що право власності на відчужуваний житловий будинок у обдаровуваного виникає з моменту прийняття дарунку, а прийняттям дарунку вважається одержання обдаровуваним примірника Договору дарування після його нотаріального посвідчення.

14 вересня 2018 року ОСОБА_3 склав від свого імені довіреність, якою уповноважив ОСОБА_4 на оформлення на його ім`я земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та надав право на розпорядження (продати, обміняти, здати в оренду, передати в іпотеку будь-якій фізичній чи юридичній особі або подарувати ОСОБА_5 ) належним йому житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 та земельною ділянкою на якій розташований вищевказаний житловий будинок, на умовах та на власний розсуд /т.1 а.с.19/.

На підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку посвідченого 08 червня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Чаладзе Г.О., ОСОБА_5 набула право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (номер записи про право власності 31917974), що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №187845939 від 07 листопада 2019 року /т.1, а.с.100/.

ОСОБА_1 , яка є матір`ю ОСОБА_2 , дізнавшись в 2018 році про укладений від імені ОСОБА_2 . Договір дарування житлового будинку на користь свого сина ОСОБА_3 , звернулася до суду з даним позовом. В обґрунтування позовних вимог, ОСОБА_1 посилаючись на ст. 229 ЦК України вказала, що її донька ОСОБА_2 перебуває на обліку у лікаря психіатра з діагнозом «шизофренія», тому внаслідок хвороби має безпорадний стан та потребує сторонньої допомоги; а під час укладення Договору дарування житлового будинку ОСОБА_2 не усвідомлювала значення своїх дій, оскільки будинок є її єдиним місцем проживання і насправді остання мала намір укласти Договір довічного утримання.

Предметом даної справи є визнання недійсним договорів дарування на підставі помилки дарувальником правової природи правочину.

Визнання правочину недійсним з огляду на його вчинення всупереч вільному волевиявленню особи передбачено, зокрема, положеннями ст.ст.229-233 ЦК України.

Згідно ст. 229 ЦК якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Верховний Суд у своїй постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц зробив висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказав, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності, уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229, статті 230 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічна правова позиція також викладена у постановах Верховного Суду України( справа № 6-202цс-15 від 21 жовтня .2015 року , справа №6-1364цс15 від 03 лютого 2016 року ) , у постановах Верховного Суду ( справа №№61-13652св18 від 28 березня 2018 року , та справа №61-745св17 від 03 травня 2018 року , справа№61-2785св18 від 07 червня 2018 року ).

У вказаних висновках визначено, що саме є помилкою достатньою для визнання договору дарування недійсним. Верховній Суд зазначив, що нотаріальне посвідчення, прочитання та роз`яснення нотаріусом тексту договору дарування сторонам є недостатнім для правильного сприйняття особою фактичних обставин правочину на момент його підписання. Необхідно враховувати вік цієї особи, його стан здоров`я та потребу у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Все це вплинуло на волевиявлення особи, тому допущена ним помилка при підписанні договору дарування має істотне значення, що створює підстави для визнання його недійсним.

Згідно правової позиції Верховного Суду викладеної у постанові від 13 лютого 2020 року у справі № 756/6516/16-ц, де Верховний Суд зазначив, що якщо договір дарування посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку, при цьому у момент складання договору дарувальник підтвердив, що правочин здійснено за доброю волею, то навіть незважаючи на поважний вік дарувальника, відповідний договір є дійсним.

Проаналізувавши зміст позовної заяви, зміст наданих сторонами пояснень в судовому засіданні в їх сукупності з письмовими доказами, суд приходить до висновку про відсутність належних, достатніх та допустимих доказів того, що ОСОБА_2 вчинила Договір дарування житлового будинку від 19 травня 2007 року під впливом помилки щодо обставин, які мають істотне значення, з огляду на наступне.

У тексті договору дарування не міститься застережень чи вказівок про фінансові зобов`язальні умови для ОСОБА_3 надавати довічне утримання ОСОБА_2 , а тому немає підстав вважати, що такий договір є оплатним і суперечить вимогам ст. 717 ЦК України (аналогічна правова позиція Верховного Суду викладена у постанові від 12 вересня 2018 року справа №335/8252/14-ц). На час дарування житлового будинку, ОСОБА_2 жодних заперечень не висловлювала, не повідомляла нотаріуса, що хоче укласти інший вид договору, не повідомляла про свій стан здоров`я (перебування на обліку лікаря психіатра з діагнозом «шизофренія»), не вказувала на потребу в сторонньому догляді, а тому, посилання позивачки ОСОБА_1 в позовній заяві та під час судового розгляду справи щодо впливу на дії ОСОБА_2 похилого віку та стану її здоров`я, необізнаності щодо правової природи правочину при укладенні договору дарування та не усвідомлення який насправді документ підписала, не мають доказового підтвердження. ОСОБА_1 посилаючись на безпорадний стан ОСОБА_2 , а саме на не усвідомлення останньою значення своїх дій та нездатність керувати ними, не надає суду висновку експерта судово-психіатричної експертизи щодо ОСОБА_2 на предмет перебування останньої у стані який унеможливлює усвідомлення та керування своїми діями, а також навіть не ініціює її проведення в порядку ст. 106 ЦПК України. ОСОБА_2 не має статусу недієздатної особи.

Окрім цього, посилання ОСОБА_1 на факт того, що ОСОБА_3 після укладення оспорюваного договору у спірне домоволодіння не вселився, ключів від нього не має, жодних дій щодо володіння, користування та розпорядження будинком не вчиняв, а тому фактичний перехід права власності не відбувся, спростовується встановленими судом фактичними обставинами справи та наявними матеріалами справи, зокрема довідкою Любимівської сільради Дніпровського району Дніпропетровської області №379 від 11 березня 2019 року про зареєстрованих осіб в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 /т.1, а.с.71/, згідно якої в будинку зареєстровані та проживають ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження №14-203цс19) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконною довіреність від імені ОСОБА_3 посвідчену приватним нотаріусом 14 вересня 2018 року та визнання незаконною реєстрацію права власності ОСОБА_5 на спірний житловий будинок, колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про відмовц в задоволенні даних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як вбачається з матеріалів справи, протягом 2017-2018 роки ОСОБА_3 систематично отримував від ОСОБА_5 грошові кошти в борг, що підтверджується розписками від імені ОСОБА_3 (а.с.191-194), частину яких у передбачені умовами розписок строки, не повернув ОСОБА_5 . Судом встановлено, що також не заперечувалося сторонами в судовому засіданні, саме в рахунок погашення боргів, ОСОБА_3 склав довіреність на ім`я ОСОБА_4 надавши останньому право розпорядження житловим будинком та земельною ділянкою, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Факт оформлення ОСОБА_3 довіреності на ім`я ОСОБА_4 з метою погашення грошової заборгованості перед ОСОБА_5 , відповідає його дійсним намірам і не суперечить вимогам діючого законодавства, є проявом реалізації власником свого права володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд. Відтак, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині визнання незаконною довіреності від імені ОСОБА_3 .

Отже, саме ОСОБА_3 має право на оспорення в суді довіреності та договору купівлі-продажу з вищевикладених , встановлених судом підстав та правовідносин осіб.

Таким чином, виходячи з того, що позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок за ОСОБА_5 є похідною від позовної вимоги про визнання незаконною довіреність від імені ОСОБА_3 , колегія суддів погоджується з висновкому районного суду про відмову в її задоволенні.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Згідно із ст.129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 89 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог (статей 12, 81 ЦПК України), прийшов до висновку про недоведеність заявлених позовних вимог. Враховуючи надані докази на підтвердження недійсності оскаржуваних правочинів колегія суддів погоджується з висновком райнного суду про відсутність підстав для визнання недійсним договір дарування, оскільки за матеріалами справи неможливо встановити обставини на які посилається позивач як на підставу недійсності правочинів.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанції було дотримано норми матеріального та процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості та незаконності рішення не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування рішення, оскільки скарга не містить обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування висновків суду.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Рішення суду відповідає матеріалам справи, доказам та вимогам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров