Єдиний унікальний номер 263/9551/20
Номер провадження 22-ц/804/2563/21
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2021 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Мальцевої Є.Є., суддів Баркова В.М., Биліни Т.І.,

секретар судового засідання Целовальник К.А.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

представник - адвокат Сандулєєва Вікторія Вікторівна,

заінтересована особа - ОСОБА_2 ,

представник заінтересованої особи - адвокат Косенко Сергій Сергійович,

заінтересована особа - служба у справах дітей Маріупольської міської ради,

заінтересована особа - служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням учасників справи, апеляційну скаргу адвоката Сандулєєвої Вікторії Вікторівни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 05 серпня 2021 року у складі судді Томіліна О.М. у цивільній справі про видачу обмежувального припису,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року до Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області звернулась ОСОБА_1 з заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 .

Свою заяву ОСОБА_1 обґрунтувала тим, що вона з 04.06.2004 року перебуває у шлюбі із ОСОБА_2 , від цього шлюбу у них народились діти - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Протягом останніх 2 років чоловік безпідставно проявляє до неї та дітей агресію, цькування, психологічний тиск.

Зокрема, 26.05.2021 ОСОБА_2 примушував видати довіреність на розпорядження спільним майном, побив її, відвіз до нотаріуса, де вона підписала необхідні документи. Після цього вона покинула м.Маріуполь та переїхала до м.Києва. Також її чоловік викрав документи - паспорт, свідоцтва про народження дітей. З приводу чого було відкрито кримінальне провадження за ч.1 ст.125 КК України та складено адміністративний протокол за ст.173-2 КУпАП.

22.07.2021 ОСОБА_2 заблокував автомобіль, в якому знаходилася заявниця разом з дітьми, погрожував фізичною розправою.

Крім того, ОСОБА_2 не надає заявниці грошові кошти на її утримання та утримання дітей, у зв`язку з чим заявниця звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів.

Заявник вказувала, що домашнє насильство у виді психологічного, фізичного та економічного насильства відносно неї має регулярний характер, тому вона вимушена була звернутись до суду із вказаною заявою.

На підставі положень Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» просила строком на 6 місяців встановити заборону ОСОБА_2 наближатися на відстань менше ніж на 100 метрів до місця фактичного проживання ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_2 залишити місце проживання заявниці за вищевказаною адресою; встановити заборону ОСОБА_2 наближатися на відстань менше ніж на 100 метрів до місць частого відвідування та фактичного перебування ОСОБА_1 та дітей за будь-якою адресою на території України; встановити заборону ОСОБА_2 перешкоджати заявниці та дітям пересуватися по території України та за її межами, а також розшукувати останніх та спілкуватися з ними; встановити заборону ОСОБА_2 вести листування, телефонні перемовини з ОСОБА_1 та дітьми; зобов`язати ОСОБА_2 негайно повернути паспорт та інші документи заявниці, а також свідоцтва про народження та закордонні паспорти дітей.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 05 серпня 2021 року заяву ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Сандулєєва Вікторія Вікторівна , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Маріупольської міської ради, Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, про видачу обмежувального припису залишено без задоволення.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Сандулєєва В.В. , подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати повністю рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 05 серпня 2021 року, ухвалити нове рішення, яким заяву ОСОБА_1 задовольнити повністю. Зазначила, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню через невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального права. Висновки суду спростовуються наданими доказами вчинення щодо неї та її неповнолітніх дітей домашнього насильства.

Суд необ`єктивна дослідив докази у справі, висновки суду про відхилення беззаперечних доказів домашнього насильства та віддання переваги позиції кривдника викликають сумніви щодо неупередженості та незалежності суду під час розгляду заяви ОСОБА_1 .

Що стосується посилання суду на те, що за фактом звернення ОСОБА_1 до Маріупольського РУП ГУНП в Донецькій області щодо її побиття ОСОБА_2 немає процесуального рішення, суд невірно застосував норми матеріального права, а саме - положення ЗУ №229-VIII «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (надалі - ЗУ № №229-VIII ) щодо підстав видачі кривднику обмежувального припису.

Суд не врахував, що ЗУ №229-VIII не вимагає наявність преюдиціального рішення про притягнення кривдника до відповідальності за домашнє насильство для видачі обмежувального припису, а вказує на необхідність оцінки судом ризиків продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві, чого суд першої інстанції не зробив.

Дана правова позиція була викладена в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 404/5203/19 щодо підстав видачі обмежувального припису в частині оцінки факту того, що кривдник не набув такого статусу через відсутність преюдиції.

Суд безпідставно відхилив та визнав неналежними докази, які безпосередньо та беззаперечно вказують на факт вчинення домашнього насильства та залишив постраждалу особу без допомоги.

Також суд необґрунтовано в оскаржуваному рішенні дійшов висновку про відсутність факту триваючого економічного насильства. Такий висновок суду не узгоджується з принципом незалежності оцінки доказів судом, що вказує на його незаконність, а також невідповідність обставинам справи.

Висновок суду, що обставини, на які посилалася заявниця, лише підтверджують неприязні стосунки між учасниками, які виникли з приводу поділу майна, місця проживання дітей, виплати аліментів тощо, не відповідає обставинам справи та вказує на неправильне застосування норм матеріального права, а саме - вимог ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» щодо підстав видачі обмежувального припису.

До апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника заінтересованої особи ОСОБА_2 - адвоката Косенка С.С., в якому зазначено, що апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції відповідає критеріям законності та обґрунтованості. Протягом судового розгляду справи заявником не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту вчинення щодо неї та дітей з боку ОСОБА_2 жодних дій, які б можливо було кваліфікувати як фізичне насильство в розумінні п.17 ч. ст.1 ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насиллю».

Щодо посилання заявника на позицію Верховного суду у справі № 404/5203/19, то вона однобічно трактує даний висновок. В даному рішенні дійсно зазначено, що сам по собі факт не притягнення особи до юридичної відповідальності не може бути підставою для відмови у встановленні тимчасових обмежень, але тільки за наявності інших об`єктивних даних, яким підтверджуються доводи заявника.

Представник заінтересованої особи зазначає, що надані заявницею медичні документи як докази не відповідають критеріям належності та достовірності.

Також у відзиві зазначено, що за відсутності з боку заявника ОСОБА_1 звернення до ОСОБА_2 , у тому числі через свого представника чи третіх осіб, щодо передачі їй необхідних документів, відсутні підстави вважати, що ОСОБА_2 умисно утримує їх у себе, отже вчиняє триваюче економічне насильство.

Також заявником не надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів вчинення будь-якої форми насильства з боку ОСОБА_2 відносно дітей.

Заявником не надано беззаперечних доказів вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства в розумінні ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а також ризиків настання насильства у майбутньому.

Заінтересовані особи - ОСОБА_2 , служба у справах дітей Маріупольської міської ради, служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації до суду не явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені.

Представник заінтересованої особи ОСОБА_2 - адвокат Косенко С.С. направив до апеляційного суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із його зайнятістю в інших справах, на підтвердження чого доказів не представив.

Відповідно до частини 1,2 статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Така правова позиція викладена Верховний Судом 24 січня 2018 року у справі№ 907/425/16 .

Представник заінтересованої особи ОСОБА_2 - адвокат Косенко С.С. скористався своїм правом на надання відзиву на апеляційну скаргу, в якій детально виклав свою правову позицію, апеляційній суд, у свою чергу, відповідно до ч.1. ст. 367 ЦПК України, переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції.

З огляду на зазначене, відповідно до статті 372 ЦПК України, враховуючи відсутність підстав, які б свідчили про неможливість розгляду справи у даному судовому засіданні, колегія суддів відмовляє в задоволенні клопотання представника заінтересованої особи ОСОБА_2 - адвоката Косенка С.С. про відкладення розгляду справи.

У відповідності до ч.2 ст.372 ЦПК України, суд розглядає справу у відсутності учасників справи, які повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення заявника ОСОБА_1 , її представника - адвоката Сандулєєвої В.В., які просили задовольнити апеляційну скаргу, представника заінтересованої особи Служби у справах дітей Маріупольської міської ради Піддубної І.С., яка просила вирішити справу у відповідності до закону і з урахуванням інтересів дітей, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що заявник не надала належних й допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення домашнього насильства щодо неї з боку ОСОБА_2 , а також ризиків, які можуть настати у майбутньому у зв`язку із невчиненням щодо останнього обмежувального припису, тому не має підстав для задоволення заяви.

З висновками суду колегія суддів не може погодитись в повному обсязі, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що сторони перебувають у шлюбі з 2004р., мають дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.32,39,40).

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.30, 49).

ОСОБА_1 зверталася до органів поліції з заявами про притягнення до адміністративної та кримінальної відповідальності, винесення термінового заборонного припису (а.с.15-18). Ухвалою слідчого судді Шевченківського райсуду м.Києва від 18.06.2021 зобов`язано слідчого відділу поліції внести до ЄРДР відомості, викладені в заві про злочин від 07.06.2021 (а.с.46-47).

12.06.2021 до ЄРДР внесені відомості за заявою ОСОБА_1 за ч.1 ст.125 КК України (а.с.11).

Згідно з довідкою Київської обласної клінічної лікарні ОСОБА_1 звернулася за медичною допомогою 08.06.2021 зі скаргою на кровотечі з носу, вважає себе хворою після травми внаслідок побиття (діагноз - симптоматичні носові кровотечі) (а.с.14).

Згідно з листом управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради від 25.06.2021 проведена профілактична бесіда з ОСОБА_2 , звернення направлено за місцем мешкання заявниці у м.Києв (а.с.38).

26.06.2021 відносно ОСОБА_2 був винесений терміновий заборонний припис строком на 10 діб до 05.07.2021 (а.с.43).

Згідно з п.1 ч.1 ст.350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках. визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Судом першої інстанції проаналізовано норми вказаного закону, і зазначено, що відповідно до ст.1 цього Закону домашнім насильством є діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до ч.2 ст.3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється, у тому числі, на мати (батька) одного з подружжя (колишнього подружжя) та дітей подружжя (колишнього подружжя).

Статтею 21 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що постраждала особа має право, зокрема, на дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.24 та п.1 ч.1 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника, із заявою про видачу якого може звернутися постраждала особа.

Положеннями ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема: заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. За заявою осіб, визначених частиною першою цієї статті, на підставі оцінки ризиків обмежувальний припис може бути продовжений судом на строк не більше шести місяців після закінчення строку, встановленого судовим рішенням згідно з частиною четвертою цієї статті (ч.4 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Судом першої інстанції враховано вищенаведені норми закону, досліджено надані заявником докази, і вирішено, що доводи заяви не знайшли свого підтвердження.

Не погодитися з ним неможливо.

Судом перевірені доводи заявника про те, що ОСОБА_2 застосовував до неї фізичне, психологічне, економічне насильство. При цьому підтвердження судом таких доводів не встановлено.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено, що учасники справи перебувають у шлюбних відносинах, мають спільних дітей, проживали до кінця травня 2021 разом. Як вбачається з пояснень сторін, вони фактично перебувають в процесі розлучення.

Як вбачається з оскарженого рішення, судом ретельно перевірені обставин справи з урахуванням доводів заявника.

Згідно з довідкою Київської обласної клінічної лікарні ОСОБА_1 звернулася за медичною допомогою 08.06.2021, в той час, як на факт фізичного насильства з боку ОСОБА_2 вона вказувала дату 26.05.2021.

Суд першої інстанції правильно вказав, що сам по собі факт звернення до органів поліції також не може достовірно свідчити про вчинення побиття заявниці, оскільки рішення за зверненням не прийнято. Інших доказів стороною заявниці не представлено. Більш того, як вказує заявник, конфлікт виник з приводу розпорядження спільно нажитим майном.

Така позиція суду цілком узгоджується із позицією, висловленою у Постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06.02.2020 року у справі №753/8626/19.

Представник заявника вказувала в апеляційному суді, що суд не встановив повно усіх обставин інциденту 22.07.2021. Але як вбачається зі справи, судом було досліджено аудіо- та відео- докази спілкування ОСОБА_2 з ОСОБА_1 та з працівниками поліції. Жодних факті, які б свідчили про наявність насильства або неадекватної погрожуючої поведінки ОСОБА_2 по відношенню до неї та дітей не встановлено. Так, ОСОБА_2 емоційно вимагав надання можливості для спілкування з дітьми. Письмові пояснення ОСОБА_11 суд не приймав до уваги, оскільки вони надані в межах іншої справи, процесуальне рішення за результатами розгляду якої не прийнято, вказана особа в суді в якості свідка допитана не була, клопотань таких суду не поступало.

Такий висновок суду нічим не спростований, пояснення представника про те, що події між сторонами, що відбувалися 22.07.2021 року, мали інший характер , ні ж ті, що зафіксовані за допомогою відеозапису, нічим об`єктивно не підтверджені.

На підтвердження факту економічного насильства, яке полягає в утриманні документів заявника та дітей, суду також не надано достовірних та належних доказів. Твердження представника в суді про те, що ОСОБА_1 вимушена були літати в Азербайджан, щоб отримати новий паспорт - та її витрати у зв`язку із цим, які вона не планувала і не бажала, і є економічним насильством стосовно неї, не спростовують висновків суду в цій частині. Так, ОСОБА_2 в суді першої інстанції заперечував зберігання інших паспортів заявниці, а свідоцтва про народження дітей дійсно в нього зберігаються, проте він зазначає, що заявниця з приводи них до нього не зверталася.

Заявником та її представником не надано інших доказів на спростування висновків суду в цій частині і в суді апеляційної інстанції.

Тому, оскільки заявник не надала належних й допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення домашнього насильства щодо неї з боку ОСОБА_2 , а також ризиків, які можуть настати у майбутньому у зв`язку із невчиненням щодо останнього обмежувального припису, суд відмовив в задоволенні заяви.

Перевіривши справу, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції всебічно дослідив обставини справи, надані докази, встановив характер правовідносин між сторонами і правильно застосував норми матеріального права - висновки суду є мотивованими, таким, що відповідають встановленим обставинам.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій вимог Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» не заслуговують на увагу, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази визнання ОСОБА_2 винним у вчиненні домашнього насильства стосовно дружини та дітей.

Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди із рішенням суду. В апеляційній скарзі викладені обставини, на які заявник посилалася у зверненні до суду, і яким, на її думку, суд не надав належної оцінки. Між тим твердження заявника про те, що вона надала достатньо належних доказів для задоволення її заяви, спростовуються матеріалами справи. Всі доводи апеляційної скарги заявника аналогічні обставинам заяви, і були предметом розгляду в суді першої інстанції. Колегія суддів вважає, що суд надав їм мотивовану і обґрунтовану с точки зору процесуального і матеріального права оцінку, судом належно оцінені докази: окремо кожний та у їх сукупності, результати оцінки доказів судом відображені в рішенні.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів зазначає, що висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Колегія суддів вважає, що за своєю формою рішення суду відповідає вимогам ст. 264 ЦПК України.

Нових доказів, які б давали підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 , у досліджені яких судом першої інстанції було неправомірно відмовлено, або їх неподання було б зумовлено поважними причинами, заявником апеляційному суду не надано.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи наведене, вбачається, що рішення суду першої інстанції постановлено згідно з вимогами чинного законодавства, належно обґрунтовано та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин на підставі п.1 ч.1 ст.374, ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Сандулєєвої Вікторії Вікторівни , що діє від імені ОСОБА_1 - залишити без задоволення .

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 05 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складений 01 жовтня 2021 року.

Судді : Є.Є. Мальцева

В.М. Барков

Т.І. Биліна