УХВАЛА

23 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 127/5261/18

провадження № 61-14441св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О. Русинчука М. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 квітня 2020 року у складі судді Борисюк І. Е. та постанову Вінницького апеляційного суду від 17 вересня 2020 року у складі колегії суддів: Копаничук С. Г., Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В.,

ВСТАНОВИВ:

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2 ) про розірвання договору поставки обладнання та стягнення коштів.

Позов мотивований тим, що 02 березня 2019 року між ним та ФОП ОСОБА_2 укладений договір поставки обладнання № 02/03/19 (далі - договір), відповідно до якого ФОП ОСОБА_2 зобов`язався виготовити та передати (поставити) обладнання згідно замовлення, а він зобов`язався прийняти і оплатити вартість переданого (поставленого) обладнання в сумі 478 800,00 грн.

20 серпня 2019 року між ним та ФОП ОСОБА_2 укладено додаткову угоду № 1 до договору, згідно пункту 1.3. якої пункт 6.4. договору викладено у такій редакції: «6.4. за порушення Постачальником строку поставки обладнання, який визначений в пункті 4.2.1. цього договору, з наступного дня з моменту порушення вказаного строку поставки Постачальник сплачує на користь Покупця штраф в розмірі 0,42 відсотків від вартості Обладнання, яка зазначена в пункті 2.1. цього договору, за кожен день порушення зобов`язання щодо поставки Обладнання. Строк нарахування штрафу не обмежується у часі та відповідно до частини першої статті 259 ЦК України до вимоги про стягнення штрафу застосовується строк позовної давності у п`ять років».

На виконання умов договору позивач оплатив відповідачу 536 700,00 грн, що підтверджується розпискою про отримання коштів на примірнику договору.

Всупереч наявності у відповідача обов`язку щодо поставки обладнання у строк до 11 вересня 2019 року, ФОП ОСОБА_2 станом на 02 грудня 2019 року перед позивачем не виконано. Неодноразові усні звернення позивача до відповідача з вимогою здійснити поставку обладнання залишені відповідачем без виконання.

Позивач просив:

розірвати договір поставки обладнання № 02/03/19, який укладено 02 березня 2019 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 ,

стягнути з відповідача на його користь кошти в розмірі 714 784, 80 грн, з яких: 536 700,00 грн - оплата вартості обладнання зп договором поставки; 166 909, 68 грн - штраф; 7 513, 80 грн - інфляційні втрати у зв`язку із простроченням строку поставки обладнання, згідно частини другої статті 625 ЦК України; 3 661, 32 грн - 3 % річних.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 квітня 2020 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 17 вересня 2020 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про розірвання договору поставки обладнання № 02/03/19 від 02 березня 2019 року та стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 коштів в розмірі 714 784, 80 грн, з яких: 536 700, 00 грн - оплата вартості обладнання; 166 909, 68 грн - штраф; 7 513, 80 грн - інфляційні втрати; 3 661, 32 грн - 3 % річних.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 20 лютого 2020 року шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_2 , а саме: квартиру АДРЕСА_1 , в межах ціни позову - 714 784, 80 грн.

Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення вартості обладнання, суд першої інстанції виходив з того, що рукописний допис про отримання відповідачем коштів в розмірі 536 700,00 грн міститься на окремому аркуші договору після реквізитів, підписів сторін, а належних та допустимих доказів виконання умов договору в частині перерахування на рахунок відповідача грошових коштів позивач не надав, договір не є первинним обліковим документом, що підтверджує передачу коштів, є багатосторінковим, не пронумерованим і не прошитим, на кожному аркуші відсутні підписи сторін договору та свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання; ціна договору і сума вказана у дописі до нього різняться.

Суд першої інстанції зробив висновок, що вимога про стягнення з відповідача на користь позивача оплати вартості обладнання в сумі 536700,00 грн є необґрунтованою і не підтвердженою належними, допустимими і достовірними доказами.

Враховуючи те, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом договору поставки обладнання № 02/03/19 від 02 березня 2019 року відповідачем, відсутні й підстави для застосування правових наслідків порушення зобов`язання. Крім того, застосування положень частини другої статті 625 ЦК України, в даному випадку, можливе лише після виникнення у відповідача грошового зобов`язання перед позивачем.

Відмовляючи у розірванні договору поставки, суд першої інстанції виходив з того, що умовами договору не передбачено розірвання договору в односторонньому порядку, як і одностороння відмова від виконання його умов будь-якою стороною, а визначені законом підстави для розірвання договору, за яких позивач має право вимагати розірвання договору в судовому порядку, відсутні. Відповідач був зобов`язаний розпочати виготовлення обладнання не пізніше 5 робочих днів з дати здійснення позивачем оплати і здійснити його поставку до 11 вересня 2019 року, однак позивач не довів проведення ним оплати у спосіб передбачений договором.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 квітня 2020 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 17 вересня 2020 року, прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що положеннями чинного законодавства України не передбачено вимог до змісту розписки, а наявність сформованих відповідачем власноруч відомостей на договорі поставки відомостей про отримання грошових коштів надавали можливість суду встановити факт виконання ОСОБА_1 власного зобов`язання перед ФОП ОСОБА_2 . Наданий позивачем договір поставки з розпискою відповідача про отримання ним від ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 297 300,00 грн та 239 400,00 грн, всього у розмірі 536 700,00 грн, є допустимим, належним та достатнім доказом, який підтверджує факт проведення розрахунку по спірному договору та прийняття ФОП ОСОБА_2 зобов`язання ОСОБА_1 по оплаті товару. Допис на договорі є підтвердженням факту отримання постачальником грошових коштів. Відповідачем жодним належним доказом не спростовано факт неналежності підпису та почерку ФОП ОСОБА_2 у відомостях на договорі поставки про отримання грошових коштів від ОСОБА_1 у розмірі 536 700,00 грн. У зв`язку із простроченням відповідачем строку поставки товару (до 11 вересня 2019 року), відповідно до положень частини другої статті 625 ЦК України позивач має право на отримання від відповідача 7 513,80 грн - інфляційних нарахувань та 3 661,32 грн - 3 % річних. Враховуючи істотне порушення відповідачем умов договору поставки, що вбачається в його повному невиконанні ФОП ОСОБА_2 , вимога позивача про розірвання договору є обґрунтованою. Судами першої та апеляційної інстанції не застосовано правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 13 грудня 2017 року у справі № 309/3458/14-ц, та Верховного Суду від 23 липня 2020 року у справі № 754/16773/17 щодо наявності відповідної розписки (допису на договорі) при прийнятті виконання зобов`язання (отримання коштів), форма яких законодавством України не визначена, є підтвердженням виконання стороною власного обов`язку.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 06 жовтня 2020 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Після усунення недоліків, ухвалою Верховного Суду від 07 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі № 127/32895/19, витребувано справу з суду першої інстанції.

У грудні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 07 квітня 2020 року зазначено, що касаційна скарга містить підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Позиція Верховного Суду

У пункті 5 частини першої статті 396 ЦПК України зазначено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Аналіз пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України свідчить, що якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилалася особа у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними, то касаційне провадження закривається.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року в справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 звернувся із позовом до ФОП ОСОБА_2 про розірвання договору поставки обладнання та стягнення коштів.

Встановлені фактичні обставини: 02 березня 2019 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 укладено договір поставки обладнання № 02/03/19.

Згідно умов вищевказаного договору постачальник - ФОП ОСОБА_2 зобов`язався за замовленням покупця - ОСОБА_1 виготовити та передати (поставити) у власність покупця обладнання, асортимент, кількість, комплектність та ціна якого буде визначатись у специфікаціях, що є невід`ємною частиною договору, а покупець зобов`язався прийняти і оплатити вартість переданого (поставленого) обладнання (пункт 1.1 договору).

Відповідно до пункту 2.1. договору поставки обладнання № 02/03/19 від 02 березня 2019 року , загальна вартість обладнання встановлюється у сумі 478 800, 00 грн.

Згідно із пунктом 3.1. вищевказаного договору, 100 % загальної вартості обладнання, визначеної в пункті 2.1. договору, (попередня оплата), покупець сплачує у вигляді завдатку на рахунок постачальника не пізніше 5 банківських днів від дати підписання договору.

Умови та терміни виготовлення, постачання та приймання обладнання були визначені сторонами в статті 4 договору поставки обладнання № 02/03/19 від 02 березня 2019 року.

Додатками № 1 та № 2 від 02 березня 2019 року до вищевказаного договору сторони погодили специфікацію та технічне завдання.

20 серпня 2019 року між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду № 1 до договору поставки обладнання № 02/03/19 від 02 березня 2019 року, якою сторони доповнили договір пунктами 1.2., 4.2.1., 6.4., 6.5. і внесли зміни до пункту 9.1.

Як вбачається із умов договору поставки обладнання № 02/03/19 від 02 березня 2019 року, відповідач зобов`язався розпочати виготовлення обладнання не пізніше 5 робочих днів з дати здійснення позивачем оплати в сумі 478 800, 00 гривень (100 % вартості обладнання) (пункт 4.1.), яку той зобов`язався сплатити протягом 5 банківських днів від дати підписання договору на рахунок відповідача (пункт 3.1.).

Оглянувши оригінал договору поставки обладнання № 02/03/19 від 02 березня 2019 року в судовому засіданні, наданий представником позивача, судом першої інстанції встановлено, що примірник договору містить даний допис на окремому аркуші після реквізитів і підписів ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 , при цьому договір, зважаючи на те, що він багатосторінковий, не пронумерований і не прошитий, на кожному аркуші відсутні підписи сторін договору. Ціна договору і сума вказана у дописі різняться.

Суди зробили висновок, що зміст наданої позивачем розписки суперечить умовам договору щодо порядку оплати та не підтверджує факт отримання відповідачем певної грошової суми від позивача, як і не підтверджує факт проведення розрахунку по спірному договору й виникнення у ФОП ОСОБА_2 зобов`язання по поставці позивачу обладнання.

У справі № 309/3458/14-ц ОСОБА_4 звернувся до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики.

Встановлені фактичні обставини: ОСОБА_5 9 липня 2010 року власноручно написав розписку такого змісту: «Я, ОСОБА_5 (НОМЕР_1, виданий 7 вересня 1996 року) должен ОСОБА_4 двести восемьдесят шесть тысяч долларов США. Обязуюсь вернуть вышеуказанную сумму до конца 2012 года».

З метою забезпечення боргових зобов`язань ОСОБА_5 за вказаною розпискою 9 липня 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було укладено договір поруки.

Наявність між сторонами позикових відносин підтверджується наявним у позивача оригіналом розписки ОСОБА_5, яка підтверджує як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти ОСОБА_4 до кінця 2012 року. Оскільки у визначений у розписці строк кошти ОСОБА_5 повернуті не були, у позивача були підстави для звернення з даним позовом.

У справі № 754/16773/17 ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Встановлені фактичні обставини: 17 жовтня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики на суму 2 193 629 грн, що еквівалентно 85 000 дол. США за офіційним курсом НБУ на дату укладання договору. Договором позики передбачено строк повернення позики до дванадцятої години ранку 16 грудня 2016 року.

Відповідно до розписки ОСОБА_2 отримав 17 жовтня 2016 року позику в розмірі 85 000 дол. США.

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 17 жовтня 2016 року укладено додатковий договір до договору позики, відповідно до пункту 2.1 якого позичальник зобов`язався повернути позику готівкою, що еквівалентно 85 000 дол. США за офіційним курсом НБУ станом на день погашення позики, та сплатити проценти у строк до 17 грудня 2016 року.

Відповідно до пункту 3.1 додаткового договору від 17 жовтня 2016 року позикодавець має право на одержання від позичальника процентів у розмірі 4,5 % від суми позики за кожні 30 днів позики. Проценти нараховуються за фактичне число календарних днів користування позикою за виключенням дня отримання грошей та включаючи дату їх повернення.

Крім того, між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 16 грудня 2016 року укладено додатковий договір, згідно з пунктом 1.1 якого позичальник зобов`язується повернути позикодавцю зазначений у пункті 1 цього договору борг до дванадцятої години ранку 17 березня 2017 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язання за договором позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 укладено договір поруки від 17 жовтня 2016 року.

У пункті 9 договору позики визначено, що цей договір може бути змінено за взаємною згодою сторін шляхом укладення відповідного письмового договору.

Кошти у розмірі 4 250 доларів США, сплачені позичальником, є поверненням частини основного боргу, оскільки позивач сплатив усі відсотки за договором позики, які були нараховані протягом його дії і станом на 17 березня 2017 року, тобто на дату закінчення строку дії договору, заборгованість по відсотках була відсутня.

Крім того, під час розгляду справи ОСОБА_2 31 жовтня 2018 року сплатив 1 000 дол. США. Відповідно до наданих до суду розрахунків та поданих доказів про сплату кредитору коштів заборгованість за договором позики становить 2 053 805,63 грн.

Таким чином, висновки щодо застосування норм права, які викладені у постанові Верховного Суду України від 13 грудня 2017 року у справі № 309/3458/14-ц, та Верховного Суду від 23 липня 2020 року у справі № 754/16773/17, на які посилався позивач у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними, до правовідносин, в справі, що переглядається.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

З урахуванням того, що після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України Верховним Судом встановлено, що висновки щодо застосування норми права, які викладені у постановах Верховного Суду та на які посилалася особа у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними, суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження.

Керуючись статтями 260, 389, 396, 400 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження у справі № 127/5261/18 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 квітня 2020 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 17 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про розірвання договору поставки обладнання та стягнення коштів.

Судді: І. О. Дундар

Н. О. Антоненко

М. М. Русинчук