КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2021 року м. Київ

Унікальний номер справи № 761/33452/19

Апеляційне провадження № 22-ц/824/9343/2021

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврюшенко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 січня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Фролової І.В., по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2019 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, змінивши предмет позову, зазначив, що за результатами проведення ДП «Сетам» електронних торгів придбав у власність двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

04 квітня 2019 року отримав свідоцтво про право власності на вищевказану квартиру.

Після набуття права власності на квартиру, до позивача звернулась відповідачка, яка просила надати їй місячний термін для вивезення речей і звільнення квартири в добровольному порядку. Позивач ОСОБА_2 разом із дружиною ОСОБА_3 погодились почекати місячний термін, проте після його спливу, в подальшому відповідачка відмовилась звільняти квартиру та створює позивачу перешкоди у користуванні квартирою.

Позивач був вимушений звертатись до працівників поліції з метою забезпечення присутності останніх під час входження позивача у належну йому придбану квартиру.

Відповідачка ОСОБА_1 до даного часу не надає можливості законному власнику разом із своєю сім`єю користуватись та розпоряджатись, як це передбачено законодавством, належним їм майном. ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_3 , мають на утриманні двох неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , крім даної квартири жодного іншого зареєстрованого майна на праві власності не мають, вимушені винаймати квартиру, щоб жити разом із своїми дітьми.

Зважаючи на вищезазначене та посилаючись на положення ст.ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України, позивач просив усунути йому перешкоди, як власнику квартири АДРЕСА_2 , шляхом виселення ОСОБА_1 з вказаної квартири, стягнути з відповідачки на користь позивача судові витрати (т. 1 а.с. 1-2, 14-15, 52-55).

Відповідач ОСОБА_1 подала відзив в якому та додаткових поясненнях проти позову заперечувала і в його задоволенні просила відмовити. На обґрунтування заперечень зазначила, що відповідачкою в іншому провадженні суду оскаржуються прилюдні торги від 13 березня 2019 року за результатами яких позивач набув право власності на спірну квартиру, постановою Київського апеляційного суду від 11 липня 2019 року на вищевказану квартиру був накладений арешт. Вважала, що накладення арешту на зазначену квартиру виключають можливість вчиняти будь-яким особам певні реєстраційні або інші дії стосовно вказаного майна, зокрема виселення відповідачки. Вищевказана квартира також була єдиним нерухомим майном у власності відповідача ОСОБА_1 та єдиним місцем проживання двох неповнолітніх синів відповідачки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які мають право користування вказаною квартирою. Поряд з цим вказувала, що дружина позивача ОСОБА_3 є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_3 . Крім того, зазначала, що позовну заяву підписано представником позивача - адвокатом Бобович М.М., який на підтвердження своїх повноважень надав до суду ордер від 19 вересня 2019 року, в якому в графі «назва органу, у якому надається правова допомога» адвокатом вказано «у правоохоронних органах, судах всіх інстанції», що суперечить правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 9901/847/18, зокрема, що в ордері на надання правової допомоги має бути зазначений не абстрактний орган державної влади, а конкретна назва такого органу, зокрема суду. У зв`язку з оскарженням прилюдних торгів вважала за необхідне зупинити провадження у справі (т. 1 а.с. 33-47, 74-75).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 19 січня 2021 року вказану позовну заяву задоволено. Усунуто перешкоди, ОСОБА_2 , як власнику квартири АДРЕСА_2 , у користуванні вказаною квартирою шляхом виселення ОСОБА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 768,40 грн. (т. 1 а.с. 127, 129-136).

Не погодившись з рішенням районного суду, 31 березня 2021 року ОСОБА_1 направила до суду засобами поштового зв`язку апеляційну скаргу в якій просила скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог. На обґрунтування скарги зазначила, що судом допущені порушення норм матеріального і процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення. Районний суд не врахував, що відповідачкою в іншому провадженні суду оскаржуються прилюдні торги за результатами яких позивач набув право власності на спірну квартиру, рішення суду про відмову в позові переглядається апеляційним судом, а спірна квартира перебуває під арештом. Позовну заяву підписано представником позивача - адвокатом Бобович М.М., який на підтвердження своїх повноважень надав до суду ордер від 19 вересня 2019 року, в якому я графі «назва органу, у якому надається правова допомога» адвокатом вказано «у правоохоронних органах, судах всіх інстанції», що суперечить правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 9901/847/18, зокрема, що в ордері на надання правової допомоги має бути зазначений не абстрактний орган державної влади, а конкретна назва такого органу, зокрема суду. Крім того, вищевказана квартира була єдиним нерухомим майном у власності відповідача ОСОБА_1 та єдиним місцем проживання двох неповнолітніх синів відповідачки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які мають право користування вказаною квартирою. Поряд з цим вказувала, що дружина позивача ОСОБА_3 є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_3 . (т. 1 а.с. 150-152, 164-175).

Від представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Новікової В.О. надійшов відзив, в якому зазначено прохання апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. На обґрунтування відзиву зазначено, що суд дослідивши усі обставини справи, надав їм належну оцінку та з огляду на вимоги законодавства дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову (т. 1 а.с. 186-195)

У судовому засіданні відповідачка ОСОБА_1 , її представник - адвокат Кіфа І.О. підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити, представник позивача - адвокат Новікова В.О. заперечувала проти скарги і просила її відхилити.

Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Позивач ОСОБА_2 був сповіщений повідомленням його представника - адвоката Новікової В.О., цього представник в суді не заперечувала про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 1 а.с. 182-184, 230-234 т. 2 а.с. 25-27).

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольнивши позовні вимоги про виселення ОСОБА_1 із квартири, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є власником вказаної квартири, а дозвіл на проживання зареєстрованої в цій квартирі відповідачці позивач не надавав.

Колегія суддів не погодилась висновком суду про виселення, оскільки районним судом не враховано норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, виходячи з наступного.

Судом встановлено і не оспорювалось сторонами, що 13 березня 2019 року за результатами проведення ДП "Сетам" електронних торгів з реалізації лоту № 332215, предметом якого була двокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана обставина також підтверджується копією Протоколу № 392519 про проведення електронних торгів (т. 1 а.с. 58).

На підставі виданих ДП "Сетам" документів, 04 квітня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенко О.А. було видано позивачу ОСОБА_2 свідоцтво про придбання квартири з електронних торгів, зареєстровано у реєстрі № 2724 та зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 56-57).

02 липня 2019 року представник позивача звертався до працівників поліції з метою забезпечення присутності поліції під час входження позивача у квартиру (т. 1 а.с. 59-60).

У вказаній квартирі з 04 березня 2008 року зареєстровані двоє синів відповідачки - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвами про народження, довідкою про реєстрацію місця проживання та витягом з Єдиного державного демографічного реєстру (т. 1 а.с. 77-80).

При цьому, старший син відповідачки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на час розгляду справи районним судом і ухвалення оскаржуваного рішення був повнолітньою особою і набув повної цивільної дієздатності.

Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив заявлені у цій справі доводи відповідачки про незаконність та недійсність електронних торгів та протоколу електронних торгів, оскільки зазначені обставини повинні бути оцінені під час розгляду іншої цивільної справи (справа №761/13672/19).

Поряд з цим, предметом заявленого позову ОСОБА_2 усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення відповідачки із належної позивачу квартири.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У справі, що розглядається, новий власник, який придбав житло на прилюдних торгах, не може користуватися своєю власністю, оскільки попередній власник, який втратив право власності на житло, відмовляється виселятися з нього.

З усталеної практики Верховного Суду України вбачається, що у такому випадку необхідно захистити права колишнього власника, застосувавши положення статті 109 ЖК УРСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого житлового приміщення.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом є стаття 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Продовжуючи далі про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (пункт 54 рішення від 09 листопада 1999 року у справі «Шпачек s.r.o.» проти Чеської Республіки» (Spacek s.r.o. v. the Czech Republic), заява № 26449/95. Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого законодавства, вимагаючи, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні (пункт 109 рішення від 05 січня 2000 року у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96. Коло застосування концепції передбачуваності значною мірою залежить від змісту відповідного документа, сфери призначення, кількості та статусу тих, до кого він застосовується. Сам факт того, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі «передбачуваності» у контексті Конвенції. Завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме у розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці (пункт 65 рішення від 17 лютого 2004 року у справі «Горжелік та інші проти Польщі» (Gorzelik and Others v. Poland), заява № 44158/98. У цьому зв`язку не можна недооцінювати завдання вищих судів у забезпеченні уніфікованого та єдиного застосування права (пункти 29-30 рішення від 24 березня 2009 року у справі «Тудор Тудор проти Румунії» (Tudor Tudor v. Romania), заява № 21911/03, та пункти 34-37 рішення від 02 листопада 2010 року у справі «Стефаніка та інші проти Румунії» (Stefanica and Others v. Romania), заява № 38155/02.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 1 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах), згідно з якою завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Те саме міститься у статті 2 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року, згідно із частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

На думку ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11.

Законом України від 22 вересня 2011року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» від 05 червня 2003 року № 898-IV (далі - Закон № 898-IV) та статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Велика Палата Верховного Суду зазначала, що Верховний Суд України застосував норми права, які регулюють спірні правовідносини, тобто суд діяв згідно із законом.

Дійсно, внаслідок відмови в задоволенні позову про виселення, неволодіючий власник несе певні обмеження.

Спірне житлове приміщення позивачем ОСОБА_2 придбане на прилюдних торгах 13 лютого 2019 року, при підготовці до яких мали б бути зазначені обтяження у вигляді наявності осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, тобто виявлені ризики, пов`язані з придбанням спірної нерухомості (т. 1 а.с. 56-58).

Разом з тим не можна не звернути уваги на порушення прав нового власника. Однак при цьому необхідно врахувати, що спірна квартира придбана при реалізації предмета іпотеки приватним виконавцем. Приватний виконавець повинен був зазначити про обтяження квартири у вигляді проживання у ній її власника разом із членами сім`ї, серед яких є неповнолітня дитина.

Банк при наданні згоди на реалізацію предмета іпотеки мав виконати вимоги частини другої статті 109 ЖК УРСР, оскільки на той час вона вже діяла у зміненій редакції, яка містила заборону виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення.

Тобто новий власник може частково поновити свої права шляхом звернення про відшкодування шкоди до продавця, якщо той неналежним чином виконав свої зобов`язання про повне інформування можливих покупців квартири про її обтяження, чи до банку про виконання останнім обов`язку із забезпечення осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків.

Відповідний правовий висновок зазначений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18), у постанові від 5 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19)

При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК УРСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, є законним та обґрунтованим, враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції зазначає про відсутність підстав для відступу від висновків щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладених у раніше ухвалених постановах Верховного Суду України (від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16) та у вищенаведених постановах Великої Палати Верховного Суду.

Відповідно до четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Проте районний суд, відступивши від правового висновку Великої Палати Верховного Суду, не навів мотивів та підстав такого відступу.

При цьому, суд апеляційної інстанції зважив на те, що квартира АДРЕСА_2 , яка була передана в іпотеку Банку в 2007 році, була набута відповідачкою за договором купівлі-продажу від 08 лютого 2002 року, тобто не за кредитні кошти (т. 2 а.с. 3-10).

Об'єктивних доказів належності відповідачці ОСОБА_1 на праві власності (користування) іншого житла до суду не надано і судом таких не встановлено. Доводи представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Новікової В.О. про наявність у ОСОБА_1 іншого житла об`єктивними доказами по справі не підтверджені, а тому не можуть бути покладені в основу рішення про задоволення позову.

За таких обставин, виселення відповідачки ОСОБА_1 без надання іншого житла суперечитиме положенням ст. 109 ЖК України та ст. 40 Закону України «Про іпотеку», що не можна визнати законним і обґрунтованим.

Зважаючи на вищезазначене, оскаржуване рішення районного суду підлягає скасуванню із ухваленням нового про відмову в задоволенні позову.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 січня 2021 року - скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 30 вересня 2021 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

О.В. Борисова