РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2021 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді - Кучиної Н.Г.

з участю: секретаря судового засідання - Добровчан К.Ю.

позивача - ОСОБА_1

представника відповідачів ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Рівне цивільну справу № 569/13611/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Мечкало Ольга Валеріївна про визнання фіктивним та недісним договору дарування, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Мечкало О.В., про визнання договору дарування № 2896 від 09.11.2017 року 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 фіктивним та недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 31 жовтня 2017 року Господарським судом Рівненської області було прийнято рішення по справі № 918/651/17 за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором. Зазначеним рішенням стягнуто з ФОП ОСОБА_3 на користь ФОП ОСОБА_1 252356, 13 грн. основного боргу, 20611, 02 грн - пені, 3126, 95 грн - 3% річних, 10638, 37 - інфляційних втрат та 4300, 39- судового збору. Повний текст рішення підписано 06.11.2017 року.

09 листопада 2017 року ОСОБА_5 уклав договір дарування з ОСОБА_4 , за яким він як дарувальник, передав безоплатно у власність обдарованій 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно ОСОБА_4 був обізнаний про судове рішення про стягнення з нього заборгованості на користь ОСОБА_1 , а отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на нерухоме майно.

Враховуючи викладене, позивач з посиланням на вимоги ст. ст. 202, 203, 215, 234, 717 ЦК України, просила визнати договір дарування № 2896 від 09.11.2017 року 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 фіктивним та недійсним.

25 серпня 2020 року позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Мечкало О.В. про визнання фіктивним та недійсним договору дарування нерухомого майна надійшла до Рівненського міського суду та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями була розподілена головуючому судді Смолій Л.Д.

01 жовтня 2020 року Розпорядженням № 462 щодо повторного автоматизованого розподілу судової справи, у зв`язку із звільненням судді ОСОБА_6 у відставку, відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 08.09.2020 року № 2576/0/15-20» Про звільнення ОСОБА_6 з посади судді Рівненського міського суду Рівненської області у зв`язку із поданням заяви про відставку» справа розподілена в провадження судді Кучиної Н.Г.

Заочним рішенням Рівненського міського суду від 15 січня 2021 року у справі № 569/13611/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Мечкало Ольга Валеріївна про визнання фіктивним та недісним договору дарування позовні вимоги задоволено. Визнано фіктивним та недійсним договір дарування № 2896 від 09 листопада 2017 року 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Мечкало Ольгою Валеріївною. Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 878, 80 ( вісімсот сімдесят вісім) грн. 80 коп. судового збору.

Ухвалою Рівненського міського суду від 30 березня 2021 року заочне рішення від 15 січня 2021 року по цивільній справі № 569/13611/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Мечкало Ольга Валеріївна про визнання фіктивним та недісним договору дарування скасувано і призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Призначено підготовче судове засідання на15 год. 00 хв. 14 квітня 2021 року в приміщенні Рівненського міського суду (м. Рівне, вул. Шкільна, 1) з повідомленням (викликом) сторін.

12 квітня 2021 року представник відповідачів адвокат Дупак В.Г. подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що при укладенні договору дарування № 2896 від 09.11.2017 року його довірителі діяли повністю правомірно, волевиявлення відповідачів були вільними і відповідали їх внутрішній волі. Після підписання договору дарування, ОСОБА_3 було передано майно (1/2 частки квартири АДРЕСА_1 ), яке було предметом договору дарування, а ОСОБА_4 було прийнято майно (1/2 частки квартири АДРЕСА_1 ), яке було договором предмету дарування.

Право власності Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_4 .

Крім того, ОСОБА_3 , після того, як подарував Ѕ частку вищезазначеної квартири, 16 січня 2018 року знявся з реєстрації в цій квартирі, що підтверджується копією паспорту, а також з часу дарування та передання даного майна в дар, ОСОБА_3 не користується квартирою та не проживає в цій квартирі. Всі ці дії свідчать про те, що підписання договору дарування було спрямоване на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором дарування - і обдарований і дарувальник дійсно здійснювали акт дарування.

Вважає, що належних та допустимих доказів на підтвердження факту відсутності спрямування відповідачів на реальне настання правових наслідків під час укладення між сторонам договору дарування, введення когось в оману при укладенні оспорюваного договору, приховування справжніх намірів тощо, позивачем суду не надано, а відтак позов з цих підстав задоволенню не підлягає.

Додатково вказав, що його довіритель ОСОБА_3 не ухилявся від сплати вищезазначеного грошового зобов`язання, визначене судовим рішенням в справі № 918/651/17 від 31 жовтня 2017 року. ОСОБА_3 на виконання вищезазначеного рішення суду сплачує кошти позивачу, станом на 01 лютого 2021 року ОСОБА_3 сплачено ОСОБА_1 , згідно відповіді від державної виконавчої служби - на користь ОСОБА_1 68908,65 гривень (шістдесят вісім тисяч дев`ятсот вісім тисяч), виконавчого збору - 6490,82 гривень, та витрат виконавчого провадження - 214,76 гривень, а в загальному - 75612 (сімдесят п`ять тисяч сімсот дванадцять тисяч) гривень, тобто твердження позивача про те, що ОСОБА_3 ухиляється від сплати боргового зобов`язання і з метою ухилення від сплати грошей ОСОБА_3 уклав договір дарування - повністю не відповідає дійсності.

Позивач 19 квітня 2021 року подала до суду відповідь на відзив, в якому посилається на те, що відчужуючи нерухоме майно на користь своєї дружини, ОСОБА_3 знав про судове рішення про стягнення з нього боргу на користь позивача, тому міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на нерухоме майно.

Той факт, що ОСОБА_3 не проживає за даною адресою, не є доказом правомірності договору, адже ОСОБА_3 не проживав за цією адресою постійно і до укладання договору дарування.

Вважає, що доказом того, що договір є фіктивним слугують:

Надані Витяги з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що доводять подальше використання ОСОБА_3 даної квартири та наявний мотив для таких дій, адже ОСОБА_3 подарував квартиру, вже знаючи про рішення суду щодо стягнення з нього заборгованості на користь позивача.

Представник відповідачів адвокат Дупак В. 23 квітня 2021 року подав до суду відповідь на відзив, в якому посилається на те, що витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань не є документом, який підтверджує місце проживання або реєстрацію місця проживання особи - дані в реєстрі вказують на адресу, за якою ФОП зареєстрований на момент взяття такого ФОП на облік, і те, що ОСОБА_3 не вніс зміни в дані Єдиного державного реєстру, не є підтвердженням, що він був зареєстрований за даною адресою до 02.01.2021 року.

Вказує на те, що ОСОБА_4 володіє своїм майном, набутим в повністю законний спосіб, відкрито, вільно, на повністю законних підставах, і позбавлення її права власності на її майно повинно мати вагомі та переконливі підстави, оскільки, відповідно до ст. 319 ЦК України право власності є непорушним.

Позивач 28 квітня 2021 року подала до суду пояснення, в яких вказує, зокрема на те, що ОСОБА_3 не вносив зміни ні в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань, ні в Реєстр платників єдиного податку і регулярно платив податки до відповідної податкової служби, а отже усвідомлював свої дії та продовжував використовувати дану квартиру у своїй господарській діяльності , як місце реєстрації ФОП і місце провадження господарської діяльності.

Ухвалою суду від 28 квітня 2021 року підготовче провадження у справі закрито. Призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні проведеному в порядку відеоконференції позивач ОСОБА_1 позов підтримала і просила його задоволити.

У судовому засіданні представник відповідачів заперечив проти задоволення позову, з підстав викладених у відзиві та відповіді на відзив.

Допитана в судовому засіданні на правах свідка ОСОБА_7 та попереджена про кримінальну відповідальність за надання неправдивої інформації показала, що вона є матір"ю відповідача ОСОБА_3 та підтвердила той факт, що власниками спірної квартири є вона та її син, згодом змінивши свої покази вказала, що співвласником на сьогоднішній день є ОСОБА_4 . Крім того, вказала, що оплату житлово-комунальних послуг здійснюють порівну з ОСОБА_8 . Вказала, що ОСОБА_8 приходить до неї часто, оскільки приводить внучку після школи до неї.

Допитана в судовому засіданні на правах свідка ОСОБА_9 та попереджена про кримінальну відповідальність за надання неправдивої інформації показала, що є сусідкою відповідача та може підтвердити, що часто бачить ОСОБА_4 в їх будинку.

Суд, заслухавши вступне слово позивача та представника відповідачів, показання свідків з"ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши письмові докази, дійшов такого висновку.

Судом встановлено, що 31 жовтня 2017 року Господарським судом Рівненської області було прийнято рішення по справі № 918/651/17 за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором. Зазначеним рішенням стягнуто з ФОП ОСОБА_3 на користь ФОП ОСОБА_1 252356, 13 грн. основного боргу, 20611, 02 грн - пені, 3126, 95 грн - 3% річних, 10638, 37 - інфляційних втрат та 4300, 39- судового збору. Повний текст рішення підписано 06.11.2017 року.

09 листопада 2017 ОСОБА_10 як дарувальник, з однієї сторони, і ОСОБА_4 , з другої сторони, уклали договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , відповідно до умов п. 1. якого ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_4 прийняла у дар належну дарувальнику на праві власності 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:

особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;

наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);

враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) зазначено, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Судом встановлено, що ОСОБА_3 , відчужуючи належне йому на праві власності 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 ., був обізнаний про невиконане ним грошове зобов`язання за рішенням Господарського суду Рівненської області від 31 жовтня 2017 року по справі № 918/651/17, яким стягнуто з ФОП ОСОБА_3 на користь ФОП ОСОБА_1 252356, 13 грн. основного боргу, 20611, 02 грн - пені, 3126, 95 грн - 3% річних, 10638, 37 - інфляційних втрат та 4300, 39- судового збору.

Твердження представника відповідачів адвоката Дупака В.Г., що договір купівлі-дарування нерухомого майна не порушує прав позивача і в момент його укладення жодних обмежень щодо його відчуження не існувало є необґрунтованими, оскільки перехід права власності на вказану частину квартири під час існування невиконаного судового рішення про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості на користь ОСОБА_1 , свідчить про мету приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів на підставі рішенням Господарського суду Рівненської області від 31.10.2017 р., свідчить про недійсність правочину та порушує права позивача як стягувача.

Відповідно до вимог ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до вимог ст. 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суд повинен встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників: свідомий намір невиконання зобов`язань договору, приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Відповідач ОСОБА_3 , відчужуючи належну йому на праві власності 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 своїй дружині, відповідачу у справі ОСОБА_4 , був обізнаний, що рішенням Господарського суду Рівненської області від 31 жовтня 2017 року, з нього стягнуто заборгованість в сумі 252 356, 13 грн - основного боргу, 20611. 02 грн- пені, 3126, 95 грн - 3% річних та 10638, 37 грн - інфляційних втрат та 4300, 39 - судового збору, і таким чином, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання рішення суду.

Слід зазначити, що правочин-це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Тому дії особи, що вчинені без наміру створити будь-які юридичні наслідки, не призводять до правочинів. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють його лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину учасники мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому справжні їх цілі можуть бути протизаконними (наприклад, укладення громадянином договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від накладення на нього арешту і реалізації в рахунок виконання зобов`язань).

Суд зазначає, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

В судовому засіданні не здобуто доказів, що під час укладення спірного договору їхня внутрішня воля відповідала зовнішньому її прояву, та що сторони договору передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином

В судовому засіданні не встановлено, що дії відповідачів, як сторін договору дарування, не направлені були на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно, як до близьких родичів, з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за рахунок відповідача ОСОБА_3 рішення суду про стягнення грошових коштів.

Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Суд відхиляє посилання адвоката Дупака В.Г. у відзиві на правовий висновок Верховного Суду щодо наявності умислу всіх сторін правочину, викладений у постанові від 31.03.2021 у справі № 201/2832/19, з огляду на таке.

Спірні правовідносини, які виникли у вказаній справі не є подібними спірним правовідносинам, які виникли у цій справі. Предметом спору у справі № 201/2832/19 було визнання недійсним купівлі-продажу, який був укладений з метою отримання кредитних коштів в банку під заставу (іпотеку) предмета купівлі - продажу, а предметом спору справи у цій справі є визнання фіктивним та недійсним договору дарування, який був укладений з метою приховати майно договору дарування від виконання судового рішення про стягнення грошових коштів.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) й дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї дружини після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до суперечливої поведінки й зловживання правом.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Як наслідок, не виключається визнання недійсним договору, спрямованого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України), заборони суперечливої поведінки та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Вказане вище узгоджується з позицією Верховного суду від 28 квітня 2021 року справа N 263/16179/18.

Таким чином, суд, надавши оцінку діям відповідача ОСОБА_3 на відповідність принципам добросовісності, розумності та заборони суперечливої поведінки під час укладання оспорюваного договору дарування, приходить до висновку, що такий правочин був спрямований на безоплате відчуження боржником квартири на користь близького родича під час судового провадження про стягнення коштів і такі дії боржника свідчать про наявність умислу при укладенні договору дарування на приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів шляхом звернення стягнення на майно боржника.

Також, не заслуговує на увагу посилання представника відповідача на те, що факт реальності договору дарування підтверджується тим, що ОСОБА_4 розпоряджається належною їй часткою квартири, оскільки не доведено належними та допустимим доказами та спростовується показами свідків, які вказали лише на те, що ОСОБА_4 приходить в спірну квартиру, однак підтвердити проживання та користування вказаною квартирою ОСОБА_11 не змогли. Згідно вимог ст. ст. 57-59 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_3 , який відчужив майно (1/2 частини квартири) на підставі договору купівлі-дарування ОСОБА_4 під час невиконаного рішення Господарського суду Рівненської області від 31 жовтня 2017 року про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами, оскільки вчинив оспорюваний договір купівлі-дарування, який порушує майнові інтереси стягувача і направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Суд звертає увагу на те, що покликання адвоката Дупака В. на те, що ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 18 грудня 2020 року витребувано у Приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Мечкало О.В. належним чином завірений договір дарування нерухомого майна від 09 листопада 2017 року № 2896», а отже вважає, що позивач не зверталася до суду з клопотанням про витребування доказів«, а договір дарування був витребуваний судом з власної ініціативи не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Так, ухвалою суду від 06.10.2020 року було залишено позовну заяву без руху та надано позивачу строк для виправлення вказаних у даній ухвалі недоліків позовної заяви 10 (десять) днів з дня вручення цієї ухвали, а саме:

-привести у відповідність позовну заяву, залучивши до участі в справі всіх осіб, прав та інтересів яких стосується оспорюваний правочин, та надати копії позову з додатками до нього, відповідно до кількості відповідачів та заінтересованих осіб,

- надати копію (або оригінал) оспорюваного акта чи договору або засвідчений витяг з нього, а у разі відсутності акта чи договору у позивача - клопотання про його витребовування.

На виконання вищезазначеної ухвали позивачем була надіслана суду виправлена позовна заява та одночасно клопотання про витребування доказів.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 03 листопада 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження. Перше судове засідання по суті призначено на 11 годину 27 листопада 2020 року. Також вказаною ухвалою витребувано у ОСОБА_12 , договір дарування від 09.11.2017 року № 2896.

Разом з тим, суд зауважує, що з доповідної записки секретаря судових засідань Добровчан К.Ю. від 30 березня 2021 року вбачається, що секретарем судового засідання при направленні відповідачам ухвали про відкриття провадження та витребування доказів у справі від 03.11.2020 року разом з копію позовної заяви та з копіями доданих до неї документів, було направлено клопотання про витребування доказів, про що свідчать конверти з рекомендованими повідомленнями, які повернулися на адресу суду без вручення з вмістом вкладених документів, а саме: ухвали про відкриття провадження та витребування доказів у справі від 03.11.020 року та копії позовних заяв з копіями доданих до них документів та клопотання позивача про витребування доказів (т. 1 а.с. 51, 52).

Також підтвердженням подання позивачем зазначеного клопотання про витребування доказів є позовна заява в новій редакції, подана ОСОБА_1 02.11.2020 року на виконання вимог ухвали суду про залишення позову без руху від 06.10.2020 року, у розділах позовної заяви "Додатки" у пунктах 6 та 7 цих додатків указано, що до позовної заяви додається - "клопотання про витребування доказів вих. № 28/10/20/2 від 28.10.2020 року на 6-ти арк. ".

Відтак, суд відповідно до ст. 84 ЦПК України для повноти, всебічності та об`єктивності розгляду справи, ухвалою суду від 03.11.2020 р. задоволив клопотання позивача та витребував докази виключно на підставі клопотання позивача.

За таких обставин суд, з"ясувавши дійсні обставини та аналізуючи зібрані в справі докази, дійшов висновку, що договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 , укладений 09 листопада 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_11 , підлягає визнанню фіктивним та недійсними, і тому вказані позовні вимоги позивача слід задовольнити.

Понесені витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в розмірі 878, 80 грн. на користь позивача ОСОБА_1 відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.258,259,264,265,268,273,352,354 ЦПК України, суд, -

В И Р I Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Мечкало Ольга Валеріївна про визнання фіктивним та недісним договору дарування - задоволити.

Визнати фіктивним та недійсним договір дарування № 2896 від 09 листопада 2017 року 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Мечкало Ольгою Валеріївною.

Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 878, 80 ( вісімсот сімдесят вісім) грн. 80 коп судового збору.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Рівненського апеляційного суду або через Рівненський міський суд шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач - ОСОБА_3 , АДРЕСА_4 РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач - ОСОБА_4 , АДРЕСА_5 .

Третя особа - приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Мечкало Ольга Валеріївна, 33028 м.Рівне, вул. Лермонтова, 5-б.

Повний текст рішення виготовлено 01 жовтня 2021 року.

Суддя Н.Г. Кучина