Справа № 147/10/20
Провадження № 2/147/40/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2021 року смт.Тростянець

Тростянецький районний суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Натальчук О.А.,

із секретарем Свистун А.П.,

за участі:

представника позивача, адвоката Бєлікова О.С.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача, адвоката Конякіна М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в приміщенні Тростянецького районного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 19.07.2019 він сплатив ОСОБА_1 5000 доларів США. Як зазначено в розписці, виданій позивачу відповідачем, зазначені кошти були сплачені в якості авансу за проектні роботи. При цьому ні у розписці, ні у будь-якому іншому документі не було зазначено строк виконання робіт, ціна договору, не зазначається також про завдання на проектування. Будь-яких усних домовленостей з приводу вказаних умов договору між позивачем та відповідачем також досягнуто не було. Після складення розписки позивач декілька разів звертався до відповідача з приводу обсягу та змісту роботи, яку необхідно виконати, проте жодного разу не отримав більш-менш зрозумілої відповіді на свої питання. В подальшому між сторонами не укладалися жодні усні або письмові домовленості. Також відповідачем не виконувалась будь-яка робота на користь позивача та не передавалися будь-які результати такої роботи. На вимогу позивача повернути сплачені грошові кошти, було відмовлено. Таким чином, враховуючи, що в розписці, виданій відповідачем позивачу, взагалі не зазначені будь-які умови договору підряду, передбачені статтями 887-890 ЦК України, в тому числі істотні умови договору, представник позивача зробив висновок, що фактично між сторонами не було укладено договору підряду проектних робіт в розумінні вимог діючого законодавства.

Враховуючи викладене, з посиланням на ст. 1212 ЦК України, ОСОБА_2 просив визнати неукладеним договір підряду між ОСОБА_3 , стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5000 доларів США, як безпідставно набуте майно за розпискою від 19.07.2019 р. та судові витрати.

Ухвалою суду від 11.08.2020 позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження, відкрито провадження та призначено підготовче засідання.

04.09.2020 від представника відповідача, адвоката Конякіна М.С. надійшов відзив на позовну заяву. В якому зазначено, що позивач стверджує, що згідно розписки від 19.07.2019 ОСОБА_2 було сплачено ОСОБА_1 5000 доларів США, в якості авансу за проектні роботи, при цьому будь-яких усних чи письмових домовленостей з приводу умов договору між позивачем та відповідачем досягнуто не було. Представник відповідача вважає, що дані твердження не відповідають дійсності, адже дослідивши позовну заяву, прослідковуються нелогічні речі. Тобто, позивач стверджує, що спочатку останній сплатив кошти у якості авансу, а вже потім намагався домовитись по істотним умовам договору.

Відповідач не заперечує факту отримання зазначеної в позовній заяві суми коштів від позивача, але не за тих обставин які навмисно, з певною мірою розуміння зі сторони відповідача, перекручуються та викладаються у спотвореному вигляді. Метою такого викладення обставин, на думку відповідача є намагання позивача безкоштовно скористатися продуктом у вигляді послуги щодо розробки дизайн-проекту інтер`єру приміщень будинку, надання консультаційних послуг в сфері будівництва, архітектурних рішень та контролю за виконанням робіт з реалізації проекту.

Обґрунтовуючи відзив, представник відповідача посилається на те, що на початку липня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було досягнуто домовленостей щодо надання послуги зі створення дизайн-проекту інтер`єру приміщень загальною площею 278 кв.м. В усній формі обговорювалась ціна такої послуги, яка в результаті за ініціативи ОСОБА_2 була істотно знижена відносно оцінки своєї роботи з боку ОСОБА_1 . Досягнувши згоди по ціні вартості послуг, сторони досягли згоди щодо авансового платежу в розмірі 50% вартості послуги, тобто 12500 доларів США. В результаті досягнутих домовленостей, відповідач на прохання позивача почав здійснювати роботи щодо створення дизайн-проекту зазначеного об`єкту. Відповідач ще до отримання авансу багаторазово виїжджав на об`єкт, робив його обстеження, вимірювання та аналіз об`єкту, при цьому представники замовника та сам ОСОБА_2 сприяли всім діям відповідача, так як надавали вільний доступ до всіх приміщень, приймали участь у обговоренні самого дизайну, висловлювали свої побажання та своє бачення та розуміння кінцевого продукту. Після отримання частини авансу, відповідач виконав прохання позивача продовжити проектні роботи та спілкування з його підрядниками до отримання повної авансової суми, щоб не втрачати час та вкластись у дуже стислі терміни. Відповідач на 100% виконав роботу у тому обсязі, в якому вона повинна була бути до початку ремонтно-будівельних робіт. Натомість позивач, в подальшому уникав особистих зустрічей з відповідачем.

Незважаючи на усні домовленості, які відбулися, не бажаючи сплачувати на вимогу ОСОБА_1 домовлену суму авансу, ОСОБА_2 запропонував надіслати ще письмовий варіант домовленостей договір, тим самим відтягуючи момент оплати. Текст договору №28/7 про надання послуг зі створення дизайн-проекту інтер`єру приміщень будинку, надання консультаційних послуг в сфері будівництва, архітектурних рішень та контролю за виконанням робіт з реалізації проекту, який відповідав усному договору, та надсилався позивачу за допомогою електронної пошти, адресу якої надав сам позивач. В результаті позивач не підписав повноцінний адекватний договір (підготовлений відповідачем), натомість представники та юристи позивача змінили його на договір, пункти якого унеможливили підписання такого договору. Тим самим, позивач спробував анулювати усні домовленості.

Згодом ОСОБА_2 вимагав від ОСОБА_1 матеріал (в електронному вигляді), не видавши йому домовлену авансову суму. В наслідок аргументованої відмови відповідача видавати матеріал до повного розрахунку по авансу, в односторонньому порядку прийняв рішення про припинення співпраці з відповідачем, при цьому навіть не розрахувавшись за всю роботу, що була зроблена відповідачем за цей період. Як наслідок письмового підписання договору не відбулось, і співпраця на цьому зупинилась. Але виконуючи свій обов`язок, згідно досягнутих домовленостей, відповідач направив позивачу за допомогою електронної пошти та листом в паперовому вигляді та з електронним носієм, скориставшись послугами Укрпошти, всі матеріали по даному об`єкту. Згодом відповідач отримав даний лист з доданими матеріалами назад.

Все вищенаведене свідчить про надання послуг, про що велись перемови із стороною позивача, яка не заперечувала ні назви договору, ні ціну договору, ні терміни; тобто йшлось про договір з надання послуг зі створення дизайн-проекту інтер`єру приміщень будинку, надання консультаційних послуг в сфері будівництва, архітектурних рішень та контролю за виконанням робіт з реалізації проекту.

Разом з тим, у своєму позові позивач стверджує, що правовідносини які виникли між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мають регулюватись ст. ст. 887-890 ЦК України.

З даними твердженнями позивача погодитись неможливо, адже усні домовленості, а згодом і договір, були про надання послуг. Тобто в даній ситуації йдеться про договір (домовленість) з надання послуг, а не про договір підряду на проведення проектних та пошукових робіт, як стверджує позивач (чи його представник).

Заперечуючи проти задоволення позову, звертає увагу суду на той факт, що фактично виконаний ОСОБА_1 об`єм робіт є неділимою частиною всього проекту, адже проект - це не тільки технічно виконані розрахунки, креслення, моделі та візуалізації. Основна частина будь-якої творчої роботи полягає в ідеях, які неможливо оцінити у відсотках (або в будь-яких інших кількісних одиницях виміру) та поділити на частини, вони є невід`ємною, цілісною і неділимою частиною проекту. Цей проект забрав у виконавця багато часу, який би ОСОБА_1 міг затратити на виконання та реалізацію інших проектних робіт.

Саме тому відповідач на той момент на вимогу позивача не відправляв виконану роботу, не отримавши в повній мірі домовлений авансовий платіж (еквівалент 12500 дол. США). Іншого способу захистити свій інтерес у ОСОБА_1 в тій ситуації просто не було, а від отримання цих коштів залежить в першу чергу навіть не майновий стан відповідача, а можливість оплатити роботу залучених до цього проекту фахівців та покрити інші витрати під час роботи над проектом. ОСОБА_1 не маючи наміру будь-яким чином зашкодити інтересам позивача, чи не дотриматись взятих на себе зобов`язань, вважає, що свої обов`язки перед позивачем він виконав в повній мірі, не зважаючи на несплату ОСОБА_2 в повній мірі обумовлену авансову суму за виконану роботу.

Також відповідач вважає, що у позивача перед ним, за їхньою домовленістю, на даний період заборгованість щонайменше складає еквівалент 7500 (сім тисяч п`ятсот) дол. США, що не позбавляє ОСОБА_1 права звернутись до суду з відповідним позовом про компенсацію недоотриманих коштів.

Представник відповідача у відзиві зазначив, що за таких обставин позов не підлягає задоволенню, так як позивач не довів та не може мати підстав довести ті обставини, на які посилається, застосовує неналежні правовідносини, та вибраний ним спосіб захисту, на його думку порушених прав, не відповідає вимогам діючого законодавства.

Враховуючи зазначене, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі та стягнути з позивача понесені відповідачем судові витрати (т.1, а.с.25-29).

21.09.2020 від представника позивача адвоката Бєлікова О.С. надійшла відповідь на відзив, яку обґрунтував тим, що у своєму позові ОСОБА_2 зазначив, що означені кошти були сплачені відповідачу авансом, тобто до надання будь-яких послуг чи виконання робіт, із розрахунку на подальше укладення договору на проектні роботи, умови якого мали бути додатково погоджені між сторонами. Проте, станом на дату подання позову, між сторонами не було досягнуто згоди щодо істотних умов відповідного договору загальної ціни договору, строку виконання робіт, строку дії договору, тощо. При цьому, заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 посилається на нібито досягнуті між сторонами домовленості із усіх істотних умов. Аналізуючи ст.203 ЦК України, представник позивача зазначив, що законодавець передбачає дві форми правочину: усну та письмову. У тих випадках, коли закон не встановлює обов`язковість певної форми, сторони можуть обрати її на власний розсуд, але в межах чинного законодавства. Зокрема, якщо правочини, що укладаються між фізичними особами на суму, що перевищує 340 грн. належить вчиняти саме у письмовій формі.

Позивач вважає, що відповідачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження укладення договору між сторонами справи. Враховуючи зазначене, представник позивача просить визнати неукладеним договір підряду між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5000 доларів США, як безпідставно набуте майно та судові витрати (т.1, а.с.210-213)

Ухвалою суду від 24.02.2021 р. закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті. Задоволено клопотання представника відповідача про виклик та допит в судовому засіданні свідків - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Вважає, що з відповідача потрібно стягнути кошти, які він отримав безпідставно, оскільки не виконав роботу. Вважає, що істотні умови щодо досягнення згоди між сторонами немає. Письмового договору між ними не існувало, тому кошти у розмірі 5000 доларів США набуті ОСОБА_1 безпідставно. Окрім того зазначив, що свідчення свідків також не підтверджують факт укладання договору, строк та вимоги до договору.

Представник відповідача підтримав заперечення, викладені у відзиві на позов. Зазначив, що домовленості були виконані в повному обсязі, а саме виконав дизайн-проект приміщення, тому ОСОБА_2 безпідставно звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 . Відповідач не заперечує отримання частини узгодженої з ОСОБА_2 передплати, яка мала становити 12500 доларів США. Так звана розписка була написана 19.07.2019 р., однак на цей момент ОСОБА_1 уже три тижні працював над об`єктом ОСОБА_8 (роботи почались в кінці червня 2019 року). Ці кошти були видані за проектні роботи та основні ідеї, які на момент отримання коштів були вже напрацьовані та узгоджені із замовником. Тобто кошти, але не в повному обсязі, відповідач отримав уже за реально виконану роботу. Окрім того, кошти, у так званій розписці, були видані без терміну дії та зобов`язань, що свідчить про те, що договірні відносини раніше відбулися. Разом з тим, позивач вирішив достроково розірвати договір, отримати матеріали проекту та отримати суму, яку заплатив за роботу. В задоволенні позову просив відмовити.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснив, що дійсно отримання ним коштів було зафіксовано у розписці. Зазначив, що грошові кошти надаються лише тоді, коли є якась домовленість між сторонами та вони отримують плату за щось. Тобто, ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 гроші за певну роботу, а саме за виготовлення дизайн-проекту приміщення, тобто за роботу яка виконана була на той час. Разом з тим, сума повинна була бути значно більшою. Відповідач виконав ту роботу, про яку домовлялися в усному порядку. Він виїжджав на місце, створювались креслення та візуалізації. Практично проект про який вони з позивачем домовились був виготовлений, що вбачається з документів та візуалізацій, копії яких є в матеріалах справи. Незважаючи на те, що позивач ухилився від укладення угоди в письмовій формі, він наполягав на проведені роботи, оскільки роботи проводились у терміновому порядку. З боку відповідача виконано усі вимоги: складено проект, направлено угоду на електронну пошту, надану позивачем, проведено переговори та, в кінцевому результаті, направлено результат виконаної роботи на електронну та поштову адресу замовника.

З урахуванням того, що ним було виконано вимоги угоди, однак саму угоду не підписано сторонами, в задоволенні позову просив відмовити.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_7 повідомив, що перебуває у робочих стосунках з відповідачем, тобто працює про трудовій угоді на виконання певних видів робіт. Зазначив, що безпосередньо познайомився з об`єктом (будинком, який знаходиться в котеджному містечку) ОСОБА_2 влітку 2019 року. Потрібно було зробити з нежитлових мансардних приміщень житлові. Особисто виїздив на заміри приміщень, займався проектними роботами та вирішував конструктивні питання. Також даним проектом займався ОСОБА_1 та ОСОБА_9 . Вказав, що доступ до об`єкта був обмежений, виписувався пропуск, щоб можна було потрапити на територію. Обмежень по пересуванні по об`єкті не було. Проектна частина була виконана в повному обсязі. Робітники та підрядники були від ОСОБА_2 , тобто будівельними роботами ОСОБА_1 не мав займатися. Повідомив, що позивач приїздив в офіс відповідача для ознайомлення з проектною документацією. Ніяких нарікань та зауважень у нього не було. Архітектурна частина проекту була закінчена ближче до зими 2019 року. Сам проект вівся паралельно з будівельними роботами, тобто частина креслень передавалася робочим, щоб вони могли працювати. Інформацією відносно суми домовленості та суми авансу, яка була виплачена ОСОБА_1 , свідок не володіє.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні повідомила, що працює за трудовою угодою з ОСОБА_1 . Зазначила, що до відповідача звернувся ОСОБА_2 з проханням надати послуги з реконструкції його будинку площею 288 кв.м., тобто переробити горище з нежитлового у житлове. Разом з тим, були певні складнощі з даним об`єктом, оскільки приміщення мало багато частин з дерева. ОСОБА_10 все це вирішував, робив проекти виконання цих робіт. Роботи розпочалися в кінці червня 2019 року. Спочатку приїздили представники замовника. На початку липня були постійні поїздки на об`єкт, відбувалися виміри, узгодження, прорахунки. На території працювали й інші робітники, сантехніки, електрики. До зобов`язань ОСОБА_1 входило надання послуг зі створення дизайну приміщень. Будівельні роботи не повинні були виконуватись. ОСОБА_5 зазначила, що особисто була присутня при всіх зустрічах з представниками позивача та ОСОБА_2 . Відповідно по даному проекту були усні домовленості та усні обговорення, були завдання від позивача та його представників за дорученням. Також вказала, що сума домовленості складала 25 000 доларів США, передплата (аванс) мав становити 50 відсотків, та роботи повинні були розпочатися після її отримання. Разом з тим, роботи розпочалися без передплати, оскільки ОСОБА_2 постійно перебував за кордоном. Пізніше було складено документ, в якому зафіксовано, що ОСОБА_1 отримав від позивача певну суму, оскільки між сторонами були усні домовленості. В подальшому ОСОБА_2 почав відмовлятися оплачувати роботу відповідача. Також, відповідачем було розроблено письмовий примірник договору, який було надіслано особисто свідком ОСОБА_5 на електронну адресу юридичного відділу Ахтирського А.О. Пізніше отримали назад договір з певними правками, однак він підписаний не був.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, свідків, дослідивши письмові докази у справі, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що 19.07.2019 р. ОСОБА_1 від ОСОБА_2 була отримана сума у розмірі 5000 доларів США, як аванс, тобто предоплата за проектні роботи, про що було зафіксовано в розписці (т.1, а.с.6).

Як стверджує відповідач, загальна вартість послуг, які він мав надати позивачу становила 25000 доларів США, аванс мав становити 12500 доларів США.

За їх усною домовленістю, ОСОБА_1 мав надати послуги зі створення дизайн-проекту інтер`єру приміщень загальною площею 278 кв.м., що розташоване в котеджному містечку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », АДРЕСА_1 .

Також в судовому засіданні встановлено та узгоджується поясненнями свідків, що роботи з виготовлення дизайн-проекту розпочалися наприкінці червня 2019 року. Архітектурна частина проекту була закінчена ближче до зими 2019 року.

Однак представник позивача стверджує, що між сторонами не укладалося жодних усних та письмових домовленостей. Відповідачем не виконувалася будь-яка робота на користь позивача та не передавалися результати даної роботи. На вимогу позивача повернути суму авансового платежу було відмовлено.

Так у своїй позовній заяві представник позивача, адвокат Бєліков О.С., посилається на вимоги ст. 1212 ЦК України та просить суд стягнути з ОСОБА_1 безпідставно набуте майно за розпискою.

Згідно ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до змісту ст. 1212 ЦК України її положення застосовуються у випадку наявності таких обставин у сукупності: набуття або зберігання особою майна здійснено без правової підстави або така підстава відпала; набуття або зберігання майна було здійснено за рахунок іншої особи; безпідставне набуття або зберігання майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Вказані норми застосовуються до позадоговірних зобов`язань.

Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону (ст. 81 ЦПК) покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів, пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Як встановлено судом під час розгляду справи , 19.07.2019 р. ОСОБА_1 була отримана сума у розмірі 5000 доларів США, як аванс, предоплата за проектні роботи. Даний факт було зафіксовано в розписці (т.1, а.с.6).

Тобто, факт надання відповідачу ОСОБА_2 коштів у вищезазначеному розмірі свідчать про те, що під час таких дій, позивач діяв цілеспрямовано і свідомо, що спростовує його посилання на відсутність будь-яких домовленостей з приводу вказаних умов договору.

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна в iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Вiдповiдно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України цивiльнi права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Окрім того, за регламентацією ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. ч. 1, 2 ст. 205, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що наявність договору чи іншого правочину є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією з сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених ст. ст. 11, 600, 601, 604 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Кошти, стягнення яких вимагає позивач, були сплачені ним на виконання певних зобов`язань на умовах, що мали місце між сторонами, про що свідчить наданий позивачем доказ розписка від 19.07.2019 року із зазначенням певної цілі за проектні роботи, що вказує на набуття відповідачем майна, тобто грошових коштів у розмірі 5000 доларів США за наявності достатніх правових підстав у вигляді договору, тобто у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству.

Наявність між сторонами договірних відносин вбачається також і з показів свідків та доказів, наданих відповідачем у вигляді візуалізацій дизайнерського проекту.

Крім того, суд прийнмає до уваги той факт, що представником позивача не заперечується те, що ОСОБА_1 та найняті ним працівники, виконували певні робти із розроблення дизайну чи виїжджали на об`єкт, належний відповідачеві.

Відповідно до статті 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Суд зазначає, що між сторонами виникли зобов`язальні договірні правовідносин, що врегульовані положеннями цивільного закону про надання послуг.

Отже, правовідносини сторін регулюються нормами зобов`язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не ст. 1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу позовних вимог. Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13 та від 24 вересня 2014 року у справі №6-122цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів.

Суд зазначає, що відсутність договору у письмовому вигляді не обов`язково має означати, що цей договір не було укладено. У разі визнання договору неукладеним, суду слід також враховувати, що фактичні дії сторін можуть свідчити про те, що договір все ж таки був укладений, але на інших умовах.

Разом з тим, суд приймає до уваги надані відповідачем докази (т.1 а.с. 30-198), які підтверджують, що ОСОБА_1 виконував умови договору, а саме виготовив розробку дизайн-проекту житлового приміщення мансарди (горища).

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач звертає увагу суду на той факт, що фактично виконаний ОСОБА_1 об`єм робіт є неділимою частиною всього проекту, адже проект - це не тільки технічно виконані розрахунки, креслення, моделі та візуалізації. Основна частина будь-якої творчої роботи полягає в ідеях, які неможливо оцінити у відсотках (або в будь-яких інших кількісних одиницях виміру) та поділити на частини, вони є невід`ємною, цілісною і неділимою частиною проекту. Цей проект забрав у виконавця багато часу, який би ОСОБА_1 міг би потратити на виконання та реалізацію інших проектних робіт.

Як випливає з матеріалів проекту, які були надані стороною відповідача, ОСОБА_1 та його представники здійснювали виїзд на об`єкт з метою оцінки площі будинку, об`єму роботи, надання консультацій щодо можливих варіантів дизайну та здійснили в фотофіксацію об`єкта; зокрема виконали - обміри (креслення) приміщень лівого крила (2-й поверх), розгортки стін ігрової кімнати хлопчиків, план демонтажу підлогового покриття, план демонтажу стін та перегородок, план розташування меблів та обладнання, у двох варіантах, тощо.

Тобто, сам відповідач та його представники виїздили безпосередньо на об`єкт домовленості, мали безперешкодний доступ до нього, про що свідчить відбиток печатки для перепусток обслуговуючого кооперативу «Золоче» (т.1, а.с.189).

Таким чином, фактичні дії щодо виконання договору свідчать про домовленість сторін, доказів протилежного суду подано не було.

Також суд приймає до уваги те, відповідачем було розроблено письмовий примірник договору, який було надіслано особисто свідком ОСОБА_5 на електронну адресу юридичного відділу Ахтирського А.О. (т.1, а.с.179), що свідчить про намір ОСОБА_1 письмово узгодити усі домовлені, які між сторонами відбулися.

В подальшому договір було повернуто з певними правками, однак він підписаний не був (т.1, а.с.181-188) .

Твердження представника позивача про те, що сторони не уклали письмовий договір, не погодили усі істотні умови договору не спростовує факту наявності між сторонами договірних відносин з приводу розроблення дизайн проекту.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що грошові кошти, передані позивачем відповідачу під розписку, не являються безпідставно набутими, а правовідносини між сторонами не вважаються позадоговірними.

У матеріалах справи відсутні відомості про те, що ОСОБА_1 безпідставно збагатився за рахунок позивача, не доведено цього і представником позивача під час судового засідання.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норми глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Представником позивача не було надано суду належних та допустимих доказів щодо безпідставності передання відповідачу грошових коштів, позивачем з власної волі передавались спірні гроші, в результаті чого він отримав від відповідача ОСОБА_1 розписку, а стаття 1212 ЦК України застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших спеціальних способів захисту.

З цих підстав, суд критично оцінює та відхиляє посилання адвоката Бєлікова О.С. на те, що відносини сторін мають регулюватись нормами ст. 1212 ЦК України.

Таким чином, виходячи із встановленої судом наявності між сторонами фактичних договірних відносин, а також відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження безпідставного збагачення відповідача за рахунок позивача, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5000 доларів США, як безпідставно набуте майно за розпискою від 19.07.2019 р.

Щодо позовної вимоги про визнання неукладеного договору, суд зазначає наступне.

Згідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.01.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди повинні відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятись вимоги, передбачені главою 83 книги 5 ЦК України.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із ст.16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Враховуючи зміст вказаних норм, вимога про визнання договору неукладеним не є способом захисту особою свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, який передбачений положеннями Цивільного кодексу України, не визначена відповідна вимога як такий спосіб і іншими законами України.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.07.2019 р. у справі №907/804/17.

Суд вважає, за необхідне зазначити, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону та залежно від встановлених обставин вирішити питання щодо наслідків його часткового чи повного виконання сторонами. У такому разі визнання вказаного договору укладеним не буде належним способом захисту (постанова Верховного суду від 18.03.2020 р., справа №456/2946/17).

Таким чином позивач обрав неналежний спосіб захисту своїх цивільних прав та інтересів, а отже в задоволені позову слід відмовити.

Європейський суд з прав людини вказує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати, які позивач поніс під час розгляду даної справи, слід залишити за ним, а тому вони відшкодуванню не підлягають.

Доказів понесення відповідачем судових витрат, надано не було.

Керуючись ст. ст. 259, 263-265, 268, 272 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається учасниками справи до або через відповідні суди, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_2 , громадянин України, РНОКПП НОМЕР_1 , житель АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_1 , громадянин України, РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання якого зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення складено 29.09.2021 року.

Суддя О.А. Натальчук