Ухвала

Іменем України

28 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 595/879/20

провадження № 61-14985ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,

розглянув касаційну скаргу Спільного українсько-польського підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «Астра» на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 16 квітня 2021 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 29 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Спільного українсько-польського підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «Астра», третя особа - ОСОБА_3 , про відшкодування моральної шкоди, спричиненої дорожньо-транспортною пригодою,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Спільного українсько-польського підприємства Товариство з обмеженою відповідальністю «Астра» (далі - СУПП ТОВ «Астра»), третя особа - ОСОБА_3 , про відшкодування моральної шкоди, спричиненої дорожньо-транспортною пригодо (далі - ДТП).

Позовна заява мотивована тим, що 04 січня 2019 року ОСОБА_3 , керуючи технічно справним автопоїздом у складі сідлового тягача марки Renault Magnum, державний номерний знак НОМЕР_1 , з напівпричепом марки Krone, державний номерний знак НОМЕР_2 , рухався автодорогою «Івано-Франківськ-Бучач-Тернопіль» від міста Івано-Франківська в напрямку міста Тернопіль. Проїжджаючи 79 км + 100 м вказаної автодороги, що поблизу села Доброполе Бучацького району Тернопільської області, ОСОБА_3 , порушуючи вимоги пунктів 10.1., 12.1., 11.3. Правил дорожнього руху України (далі - ПДР України), не обрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним і на дорозі, яка має по одній смузі для руху в кожному напрямку, виїхав на зустрічну смугу та створив аварійну ситуацію для інших учасників дорожнього руху, зокрема, для водія автомобіля марки КІА Sportage, під керуванням ОСОБА_4 . Внаслідок зіткнення транспортних засобів, яке відбулось на зустрічній смузі відносно руху автопоїзда під керуванням ОСОБА_3 , загинули на місці пригоди водій автомобіля марки КІА Sportage ОСОБА_4 та пасажир вказаного автомобіля неповнолітній ОСОБА_5 , 2007 року народження, батьками якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (позивачі у справі).

Вироком Бучацького районного суду Тернопільської області від 16 грудня 2019 року, який набрав законної сили, ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки. Відповідно до статті 75 КК України ОСОБА_3 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк тривалістю три роки.

На момент ДТП ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах

з СУПП ТОВ «Астра».

Цивільно-правова відповідальність власника сідлового тягача Renault Magnum, державний номерний знак НОМЕР_1 , була застрахована

СУПП ТОВ «Астра» в Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (далі - ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна»).

Посилаючись на те, що вказаною ДТП позивачам спричинено моральну шкоду, яка полягає в тому, що вони, як батьки, втратили єдиного сина,

у зв`язку з чим зазнали істотних моральних страждань, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просили суд стягнути з СУПП ТОВ «Астра» на користь кожного з них 974 962 грн моральної шкоди, заподіяної смертю сина ОСОБА_5 внаслідок ДТП.

Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 16 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з СУПП ТОВ «Астра» на користь ОСОБА_1 500 000 грн моральної шкоди, спричиненої смертю її сина ОСОБА_5 внаслідок ДТП.

Стягнуто з СУПП ТОВ «Астра» на користь ОСОБА_2 500 000 грн моральної шкоди, спричиненої смертю його сина ОСОБА_5 внаслідок ДТП.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 29 липня 2021 року рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 16 квітня 2021 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, та який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки,

а не безпосередньо винним водієм. Отже, з урахуванням характеру та обсягу заподіяних позивачам моральних страждань, ступеня вини відповідача, часткового відшкодування моральної шкоди

ОСОБА_3 та ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна», виходячи з вимог розумності, виваженості і справедливості, суди дійшли висновку про стягнення з відповідача на користь кожного з позивачів моральної шкоди у визначеному розмірі.

У касаційній скарзі СУПП ТОВ «Астра» просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України

(суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку).

Також як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (суд порушив норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Суди встановили, що 04 січня 2019 року ОСОБА_3 , керуючи технічно справним автопоїздом у складі сідлового тягача марки Renault Magnum, державний номерний знак НОМЕР_1 , з напівпричепом марки Krone, державний номерний знак НОМЕР_2 , рухався автодорогою «Івано-Франківськ-Бучач-Тернопіль» від міста Івано-Франківська в напрямку міста Тернопіль. Проїжджаючи 79 км + 100 м вказаної автодороги, що поблизу села Доброполе Бучацького району Тернопільської області,

ОСОБА_3 , порушуючи вимоги пунктів 10.1., 12.1., 11.3.

ПДР України, не обрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним і на дорозі, яка має по одній смузі для руху в кожному напрямку, виїхав на зустрічну смугу та створив аварійну ситуацію для інших учасників дорожнього руху, зокрема, для водія автомобіля марки КІА Sportage, під керуванням ОСОБА_4 . Внаслідок зіткнення транспортних засобів, яке відбулось на зустрічній смузі відносно руху автопоїзда під керуванням ОСОБА_3 , загинули на місці пригоди водій автомобіля марки КІА Sportage ОСОБА_4 та пасажир вказаного автомобіля неповнолітній ОСОБА_5 , 2007 року народження, батьками якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (позивачі у справі).

Вироком Бучацького районного суду Тернопільської області від 16 грудня 2019 року, який набрав законної сили, ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки. Відповідно до статті 75 КК України ОСОБА_3 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк тривалістю три роки.

Батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Відповідно до довідки про причину смерті від 05 січня 2021 року, виданої Тернопільським обласним бюро судово-медичних експертиз, причиною смерті ОСОБА_5 є масивна травма тіла з численними переломами кісток скелета, розривами внутрішніх органів та руйнуванням речовини головного мозку.

Також судами встановлено, що ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з СУПП ТОВ «Астра», що підтверджується заявою про прийняття від 14 вересня 2017 року його на посаду водія з 15 вересня 2017 року та наказом від 14 вересня 2017 року № 9-к про прийняття останнього на посаду водія з 15 вересня 2017 року.

На момент вчинення ДТП ОСОБА_3 виконував трудові обов`язки водія, здійснюючи перевезення вантажу автопоїздом у складі сідлового тягача марки Renault Magnum, державний номерний знак НОМЕР_1 ,

з напівпричепом марки Krone, державний номерний знак НОМЕР_2 , про що свідчить товарно-транспортна накладна від 04 січня 2019 року.

Автопоїзд у складі сідлового тягача марки Renault Magnum, державний номерний знак НОМЕР_1 , з напівпричепом марки Krone, державний номерний знак НОМЕР_2 , на підставі свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів НОМЕР_3 та НОМЕР_4 належать

СУПП ТОВ «Астра».

Цивільно-правова відповідальність власника сідлового тягача марки Renault Magnum, державний номерний знак НОМЕР_1 , була застрахована СУПП ТОВ «Астра» в ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна», яке відшкодувало позивачам моральну шкоду, заподіяну смертю сина, у розмірі 50 076 грн.

12 березня 2020 року ОСОБА_3 через ОСОБА_6 передав ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 150 000 грн в рахунок часткового відшкодування моральної шкоди, спричиненої смертю її малолітнього сина ОСОБА_5 .

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Частинами першою, п`ятою статті 1187 ЦК України передбачено, що Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

За загальним правилом, не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин

з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор тощо).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року

у справі № 426/16825/16-ц зроблено висновок про те, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

За таких обставин, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для відшкодування шкоди з СУПП ТОВ «Астра», як особи, з якою водій перебував у трудових відносинах.

Подібний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 462/970/18 (провадження № 61-358св20).

Згідно з частиною першою статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України визначено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Як на підставу для відкриття касаційного провадження, заявник послався на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме зазначив, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня

2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19)

та у постанові Верховного Суду від 25 березня 2021 року у справі

№ 355/1073/19 (провадження № 61-10876св20) щодо стягнення моральної шкоди.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

У справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив потерпілий.

Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц (провадження

№ 14-463цс18).

За загальним правилом, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

У справі, що переглядається, суди встановили, що позивачам кримінальним правопорушенням заподіяно моральну шкоду в зв`язку із негативними переживаннями та душевними стражданнями, пов`язаними з непоправною втратою для них, як батьків, найріднішої людини - сина, який був для них великою втіхою в житті. Загибель сина у ДТП стала для них сильним ударом. Розуміння того, що сина вже нема і ніколи не буде, що його життя обірвалось у віці всього 11 років, постійно завдає глибоких душевних страждань. Думка про те, що вони більше не бачитимуть як поряд росте їхній син та ніколи не побачать, як він стане дорослим, завдає їм невгамовного болю та сильної туги. Передчасна втрата близької людини внаслідок дорожньо-транспортної пригоди однозначно спричиняє для позивачів душевні страждання, непоправну втрату життєвих зв`язків із близькою людиною, довічність негативних наслідків та істотність вимушених змін у способі життя позивачів.

З урахуванням характеру та обсягу заподіяних позивачам моральних страждань, ступеня вини відповідача, виходячи з вимог розумності, виваженості і справедливості, суди дійшли обґрунтованого висновку про відшкодування моральної шкоди з відповідача у визначеному розмірі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) зазначено, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Отже, внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, що підтверджується закриттям кримінального провадження у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення, позивач має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури

і суду»

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2021 року

у справі № 355/1073/19 (провадження № 61-10876св20) вказано, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Вироком Баришівського районного суду Київської області від 10 грудня

2012 року ОСОБА_7 було визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого частиною першою статті 121 КК України, а саме спричинення ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент їх заподіяння, апеляційний суд збільшуючи розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, з урахуванням конкретних обставин справи, глибини завданої моральної шкоди, характеру та обсягу душевних, психічних страждань, яких зазнала позивач, вимог розумності і справедливості, тривалості моральних страждань, дійшов правильного висновку, що визначений судом розмір моральної шкоди є достатнім для відшкодування завданої моральної шкоди.

Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Отже, посилання заявника у касаційній скарзі на неврахування апеляційним судом висновків, які були викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження

№ 14-538цс19) та постанові Верховного Суду від 25 березня 2021 року

у справі № 355/1073/19 (провадження № 61-10876св20) є безпідставними, оскільки у цих постановах Верховним Судом встановлено обставини, відмінні, від тих, які встановлено в оскаржуваних судових рішеннях суду у справі, що переглядається.

Аналізуючи доводи касаційної скарги з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, які виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, доводи скарги не спростовують вказаних висновків судів та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами

статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Спільного українсько-польського підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «Астра», третя особа - ОСОБА_3 , про відшкодування моральної шкоди, спричиненої дорожньо-транспортною пригодою, за касаційною скаргою Спільного українсько-польського підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «Астра»

на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 16 квітня 2021 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 29 липня 2021 року, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

С. Ю. Мартєв

В. А. Стрільчук