КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 369/15344/19

провадження №22-ц/824/13106/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Нежури В.А.,
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 червня 2021 року /суддя Дубас Т.В./

у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу за час затримки при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з вимогами до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу за час затримки при звільненні та просив суд стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату за грудень 2014 року в розмірі 1218, 00 грн. на його користь; стягнути з відповідача 70 644,00 грн. за час затримки виплати при звільненні.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 червня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за грудень 2014 року у розмірі 591,20 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 1 830,00 грн., а всього - 2 421,20 грн. /а.с. 166-171/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати, задовольнивши позовні вимоги у повному обсязі.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема, суд послався на відомості нарахування заробітної плати та довідку ОК-5, при цьому не досліджував повноту та достовірність даних в частині відпрацьованого часу. Первинним документом виконуваної працівниками роботи є табель обліку робочого часу. Однак, табель обліку робочого часу за грудень 2014 р. відповідачем не надавався, відповідно, судом не досліджувався. Таким чином, висновок суду першої інстанції стосовно того, що позивачем відпрацьовано в грудні 2014 р. лише 13 годин 2 робочих дні не підтверджено доказами.

Наголошував на тому, що вимоги п. 3 Трудового договору передбачають обов`язок відповідача нарахувати заробітну плату в будь-якому випадку не менше мінімальної заробітної плати, а тому, оскаржене рішення суду першої інстанції про стягнення на користь позивача невиплаченої заробітної плати за грудень 2014 р. у розмірі 591,20 грн. підлягає скасуванню з задоволенням позовних вимог в цій частині в повному розмірі.

Помилковим також є визначення розміру середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні з посиланням на 3-місячний строк звернення до суду, з огляду на правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 18 січня 2017 р. у справі № 6-2912цс16, аналогічну позицію викладену і в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року по справі № 761/43036/17 (провадження №61-45167 св 18) і сталу судову практику.

Таким чином, наголошував, що стягненню з відповідача підлягає заробітна плата за грудень 2014 року у розмірі 1218 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 70 644 грн.

Представник фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 - адвокат Шкеред М.О. звернувся з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність її доводів. Вказував на те, що позивач звернувся до суду з позовом 27.11.2019 року, тобто зі спливом більш ніж п`ять років після звільнення з роботи, яке мало місце 30.12.2014 року. Позивач ніколи не звертався до відповідача з вимогою про виплату заробітної плати за грудень 2014 рік. Таке право позивач реалізував лише 27.11.2019 року, подавши позов.

Наголошував, що Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вказала, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Щодо твердження апелянта про виплату в будь-якому випадку мінімальної заробітної плати, вказував, що вимога безпідставна та жодним чином не обґрунтована. У пункті 3 трудового договору чітко зазначено, що фізична особа зобов`язується оплачувати працю Працівника у розмірі мінімальної заробітної плати у погодинному розмірі. Погодинна тарифна ставка позивача у грудні 2014 року становила -1218:183=6,6 грн. У грудні 2014 року позивач працював 13 годин. Отже, доводи апеляційної скарги не відповідають дійсності та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що позивач на підставі трудового договору між працівником і фізичною особою від 06.02.2013, зареєстрованого у Голопристанському РЦЗ за № 0, був прийнятий на посаду продавця непродовольчих товарів.

Позивача було 30.12.2014 звільнено із займаної посади за згодою сторін.

Відповідно до п. 3 вказаного Трудового договору відповідач зобов`язався оплачувати працю позивача у розмірі мінімальної заробітної плати у погодинному розмірі.

Згідно з відомостями про нарахування заробітної плати (доходу) застрахованими особами відповідачем було сплачено позивачу за грудень 2014 року 613,33 грн., відраховано єдиного внеску 22,08 грн.

З огляду на відомість нарахування та утримання заробітної плати за грудень 2014 року відповідачем позивачу було нараховано та утримано за 13 відпрацьованих годин, 2 робочі дні, 85,75 грн. основної заробітної плати та 527,58 грн. відпускних, всього 613,33 грн., утримано єдиного внеску 22,08 грн. та військового збору 9,02 грн., до видачі 582,05 грн. /а.с. 111/

З огляду на надані ГУ ПФУ у Київській області дані на позивача за формою «Довідка ОК-5» у жовтні 2014 року позивачу було нараховано відповідачем 610 грн., у листопаді 2014 року - 610 грн., у грудні 2014 року - 613,33 грн.

Водночас, доказів виплати відповідачем позивачу вказаних 582,05 грн. готівкою (про що працівник повинен був розписатись у видатковому касовому ордері або у видатковій відомості згідно з чинним на час виникнення спірних правовідносин Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженим Постановою Правління НБУ № 637 від 15.12.2004, зареєстрованої у Міністерстві юстиції 13.01.2005 за № 40/10320) або безготівково суду надано не було.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно керувався ст. 116 КЗпП України, яка вказує, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нарахування суми, належної працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до п. 3 спірного Трудового договору сторони домовились про те, що відповідач повинен сплачувати позивачу мінімальну заробітну плату у погодинному розмірі.

Позивачем не було спростовано даних, вказаних у наданих відповідачем розрахункових документах, а відповідачем не було надано суду доказів того, що ним було виплачено позивачу нараховані до виплати 582,05 грн., тому суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача нараховані до виплати 582,05 грн. та недораховані відповідачем 9,15 грн., а всього 591,20 грн.

Доводи апеляційної скарги в цій частині про те, що позивачу у будь-якому випадку повинна була бути виплачена мінімальна, визначена на той час законодавством заробітна плата, апеляційним судом відхиляються з огляду на положення трудового договору, яким позивачу була встановлена погодинна заробітна плата /п. 3 договору а.с. 13/, та не спростовані відомості роботодавця про відпрацьовані позивачем за грудень 2014 року 13 годин, за що було нараховано 85, 75 грн /а.с. 109/.

При визначенні суми відшкодування за невиплачену заробітну плату, суд першої інстанції також вірно керувався вимогами ст. 117 КЗпП України якою визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного в місті, міського чи міськрайонного суду в 3-х місячний строк, відколи він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. У справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Водночас ч. 2 цієї ж статті передбачає, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Судом першої інстанції враховано правову позицію, викладену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 у справі №910/4518/16, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати) у розумінні ст. 2 Закону України «Про оплату праці».

Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

На вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку при звільненні розповсюджується 3-х місячний строк звернення до суду, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався (постанова ВС від 24.04.2019 у справі №607/14495/16-ц).

З огляду на надані суду дані ГУ ПФУ у Київській області середній заробіток позивача на час його звільнення і розрахунку згідно з абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, становив 610 грн., тому до стягнення з відповідача на користь позивача відповідно до ст.ст. 117, 233 КЗпП України підлягає 1 830 грн. що (610 грн. х 3 місяці).

Таким чином, суд першої інстанції здійснив справедливе нарахування санкції за невиплачену заробітну плату, вірно врахувавши всі обставини справи.

Доводи апеляційної скарги щодо невірного застосування норм права і обмеження строку стягнення, апеляційний суд відхиляє, з огляду на таке.

Позивач звернувся до суду з позовом 27.11.2019 року, тобто зі спливом більш ніж п`ять років після звільнення з роботи, яке мало місце 30.12.2014 року, відсутні і докази звернення позивача безпосередньо до роботодавця.

Крім того, за позицією Великої Палати Верховного Суду, яка відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні та обмеження його терміном.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 червня 2021 року - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції касаційному оскарженню не підлягає.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: