Ухвала

22 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 357/3086/16-ц

провадження № 61-650св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Крата В. І., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

треті особи: ОСОБА_3 , товариство з обмеженою відповідальністю «Автобізнес Україна»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду в складі колегії суддів: Сержанюка А. С., Березовенко Р. В., Суханової Є. М. від 02 грудня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Експобанк» (далі - ПАТ КБ «Експобанк», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Дніпрофінансгруп» (далі - ТОВ «ФК Дніпрофінансгруп»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 17 січня 2008 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, на підставі якого позичальнику було надано кредит в сумі 28 000 дол. США на строк до 16 січня 2015 року. Відповідно до умов кредитного договору, позичальник зобов`язався своєчасно сплачувати кредит, проценти, нараховані за обслуговування кредиту, але своїх зобов`язань не виконав.

Загальна сума заборгованості позичальника з нарахованими процентами на 19 лютого 2016 року становить 56 665,43 дол. США та 8 955,59 грн, із яких: заборгованість за кредитом - 26 929,14 дол. США, що еквівалентно - 719 646,50 грн, заборгованість за відсотками - 12 531,58 дол. США, що еквівалентно - 334 890,30 грн, заборгованість за нарахованою щомісячною комісією за кредитне обслуговування - 8 955,59 грн, пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 14 914,14 дол. США, що еквівалентно - 398 561,16 грн, пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 2 290,57 дол. США, що еквівалентно - 61 212,60 грн.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір поруки, згідно якого поручитель взяла на себе зобов`язання перед позивачем відповідати за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором у повному обсязі, а в разі невиконання зобов`язань за кредитним договором - поручитель та позичальник відповідають як солідарні боржники.

Оскільки позичальником умови кредитного договору не виконані, то позивач просив суд стягнути з відповідачів солідарно вказану вище суму боргу та судові витрати.

Судові рішення, ухвалені по справі

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 жовтня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , солідарно, на користь ПАТ «КБ «Експобанк», правонаступником якого є ТОВ «ФК Дніпрофінансгруп», заборгованість по кредитному договору в сумі 804 052,20 грн та судові витрати в розмірі 12 018,04 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 16 липня 2019 року рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 жовтня 2017 року скасовано. Позов ПАТ КБ «Експобанк» до ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Експобанк» заборгованість по кредитному договору з період з 01 березня 2013 року по 16 січня 2015 року в сумі 10 110,83 дол. США заборгованості по тілу кредиту, 1 257,52 дол. США - заборгованості по процентам за користування кредитом, 251,51 дол. США - заборгованості по комісії, що разом складає 11 619,86 дол. США. У решті позову відмовлено. У задоволенні позову ПАТ «КБ «Експобанк» до ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Постановою Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 19 серпня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково і скасовано постанову Київського апеляційного суду від 16 липня 2019 року в частині задоволених позовних вимог ПАТ КБ «Експобанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту і забезпечення № 317/АК-2008 за період з 01 березня 2013 року по 16 січня 2015 року в сумі 10 110,83 дол. США тіла кредиту, 1 257,52 дол. США процентів за користування кредитом, 251,51 дол. США комісії. Справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

На обґрунтування прийнятої постанови зазначено, зокрема, про те, що постанова апеляційного суду в оскарженій частині прийнята без додержання норм матеріального і процесуального права.

Постановою Київського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 жовтня 2017 року в частині стягнення комісії з ОСОБА_4 скасовано та в цій частині ухвалено нове судове рішення про відмову в позові. В частині рішення про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором в сумі 10 110,83 дол. США та відсотків за користування кредитом - 1 257,52 дол. США, за період з 01 березня 2013 року по 16 січня 2015 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відповідач порушив свої зобов`язання зі сплати кредиту, тому з нього підлягає стягненню тіло кредиту та відсотки за користування кредитними коштами в межах строку позовної давності.

Узагальнені доводи вимог касаційної скарги

12 січня 2021 року ОСОБА_1 звернувся через засоби поштового зв`язку до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року в частині задоволення позову банку про стягнення з нього кредитної заборгованості, та в цій частині ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постановах Верховного Суду від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18), постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19), від 04 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не звернув уваги на те, що матеріали справи не містять доказу про надання банком ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 28 000 дол. США. Банком при підписанні кредитного договору було приховано та введено в оману позичальник стосовно відсоткової ставки, що є неприпустимим.

Також заявник вказує на порушення судами норм процесуального права, що унеможливлює встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме суд не дослідив зібрані в справі докази, необґрунтовано відхилив клопотання про долучення до матеріалів справи доказу (пункт 4 частини другої статті 389, пункти 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Судові рішення в частині відмови в позові до суду касаційної інстанції не оскаржено та предметом перегляду не є (стаття 400 ЦПК України).

Відзив на касаційну скаргу до суду не надходив.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 16 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано цивільну справу № 357/3086/16-ц з Білоцерківського міськрайонного суду Київської області.

Зазначена справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2021 року вказану справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

17 січня 2008 року між ВАТ КБ «Експобанк», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Експобанк», та ОСОБА_1 укладено договір кредиту і забезпечення № 317/АК-2008.

За умовам кредитного договору, позичальник отримав від банку кредит в сумі 28 000 дол. США на придбання автомобіля, під 12% річних з кінцевим терміном повернення кредиту 16 січня 2015 року, із передачею в заставу банку автомобіля марки «Шевролет Авео» 2007 року випуску, вартістю 140 560 грн, що еквівалентно 27 833,66 дол. США.

Погашення кредиту передбачено шляхом сплати щомісячних платежів відповідно до графіку погашення кредиту з 16 лютого 2008 року по 16 січня 2015 року.

Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, заборгованість за договором, станом на 19 лютого 2016 року, складає, зокрема, прострочена заборгованість за тілом кредиту в сумі 26 929, 14 дол. США, що еквівалентно 719 646,50 грн, прострочена заборгованість за відсотками - 12 531,58 дол. США, що еквівалентно 334 890,30 грн, прострочена заборгованість за нарахованою щомісячною комісією за кредитне обслуговування - 8 955,59 грн, пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 14 914,14 дол. США, що еквівалентно 398 561,16 грн, пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 2 290,57 дол. США, що еквівалентно 61 212,50 грн.

06 березня 2018 року між ПАТ «КБ «Експобанк» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» було укладено договір № 50 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, а згідно додатку № 1 «Реєстр договорів, права вимоги за яким відступаються та боржників за такими договорами» до цього договору, право вимоги за договором № 317/АК-2008 від 17 січня 2008 року, укладеного з ОСОБА_1 , ПАТ «КБ «Експобанк» відступило ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп».

Позиція Верховного Суду

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постановах Верховного Суду від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18), постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19), від 04 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Відповідно до статті 400 ЦПК України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції діє в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Проте, зазначена підстава касаційного оскарження не знайшла свого підтвердження під час перегляду справи в межах доводів касаційної скарги, оскільки правовідносини у зазначених заявником справах та у справі, яка переглядається не є подібними.

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилався на те, що оскільки позичальником умови кредитного договору не виконані, то позивач просив суд стягнути з відповідачів солідарно вказану вище суму боргу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2019 року в справі № 463/5896/14-у (провадження № 14-90цс19) зробила висновок щодо належного способу захисту вкладника банку в разі викрадення вкладу працівником банку.

Висновки у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) зроблено висновок про те, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним в силу закону.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) зробив висновок про те, що умова договору про надання споживчого кредиту, укладеного після 16 жовтня 2011 року, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів» (будь-які збори, відсотки, комісії, платежі), є нікчемною на підставі частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», норма якої діяла з 16 жовтня 2011 року до внесення змін на підставі Закону України «Про споживче кредитування» № 1734-VII від 15 листопада 2016 року.

Висновки у зазначених постановах, на які посилається заявник у касаційній скарзі та на підставі яких відкрито касаційне провадження, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин в справі, що переглядається (стягнення кредитної заборгованості без урахування платежів по комісії) з боржника, з огляду на предмет, правові підстави позову, суб`єктивний склад учасників.

Отже, наведене дає підстави для висновку, що у цій справі відсутня подібність змісту та матеріально-правового регулювання спірних правовідносин зі справами, які наведені заявником як приклад неоднакового застосування норм матеріального права.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений в постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Аналіз пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України свідчить, що якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилається особа в касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними, то касаційне провадження закривається.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97, v. Ukraine, № 19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2020 року).

Оскільки підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України (неврахування висновків викладених у постановах Верховного Суду від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18), постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19), від 04 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, то відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України касаційне за касаційною скаргою ОСОБА_1 підлягає закриттю з мотивів, наведених вище.

Верховний Суд зазначає, що під час вирішення питання про закриття касаційного провадження у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а встановлюється наявність підстав чи відсутність таких підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 також вказує на порушення судами норм процесуального права, що унеможливлює встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме суд не дослідив зібрані в справі докази, необґрунтовано відхилив клопотання про долучення до матеріалів справи доказу.

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Оскільки заявлені в касаційній скарзі підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, є необґрунтованими, касаційне провадження підлягає закриттю, відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України, а також підлягає закриттю й касаційне провадження, відкрите за пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК, відповідно частини третьої статті 411 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

З урахуванням того, що після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України Верховним Судом встановлено, що висновки щодо застосування норми права, які викладені в постановах Верховного Суду та на які посилається особа у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними, то суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме - застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18), постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19), від 04 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18). Оскільки суд касаційної інстанції зробив висновок про закриття касаційного провадження з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, то відсутні підстави для висновку про те, що суд не дослідив зібрані у справі докази згідно пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 260, 396, 400, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Закрити касаційне провадження у справі № 357/3086/16-ц (провадження № 61-650св21) за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , товариство з обмеженою відповідальністю «Автобізнес Україна», про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року.

Ухвала суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:С. Ю. Бурлаков
А. Ю. Зайцев
В. І. Крат
В. М. Коротун