КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 382/1526/20 Головуючий у 1-й інст. - Литвин Л.І.
Апеляційне провадження 22-ц/824/9864/2021 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Заришняк Г.М., Кулікова С.В.

при секретарі Загородній С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Альфа - Банк» - Усікової Лесі Олександрівни на рішення Яготинського районного суду Київської області від 06 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа - Банк», третя особа: державний реєстратор Томилівської сільської ради Білоцерківського району Київської області Науменко Олена Євгеніївна про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі іпотечного застереження,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Яготинського районного суду Київської області з позовом до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа: державний реєстратор Томилівської сільської ради Білоцерківського району Київської області Науменко Олена Євгеніївна, в якому просила скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Томилівської сільської ради Білоцерківського району Київської області Науменко О.Є., індексний номер: 51388772 від 28 лютого 2020 року, шляхом скасування запису про державну реєстрацію права власності АТ «Альфа-Банк» на житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, а також на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна земельна ділянка) площею 0,1 га, кадастровий номер :07:016:0008, що розташовані АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог вказує, що для забезпечення виконання позивачем зобов`язання за кредитом перед АТ «УКРСОЦБАНК», між нею та банком укладено договір іпотеки майна, що належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 26 серпня 1998 року та державного акту на право власності від 07 лютого 2007 року на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер :07:016:0008, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташовані по АДРЕСА_1 .

Позивач вказує, що протягом декількох років вона належним чином виконувала взяті на себе зобов`язання за валютним кредитним договором №402/110/08-Пі від 21 січня 2008 року. Проте, в2014 році АТ «Укрсоцбанк» було ліквідовано, а про правонаступників їй нічого відомо не було, внаслідок чого сплата кредиту припинилась.

Однак, на початку листопада 2020 року до належного позивачу будинку з`явилисьпредставники Акціонерного товариства «Альфа-Банк», які повідомили її про те, що на даний час вони вже є власниками належного їй майна, а тому їй необхідно звільнити будинок. На підтвердження вказаних обставин представниками надано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ознайомившись з яким з`ясувалось, що згідно договору іпотеки №31-40/І-1, серія та номер: 5342, виданий 03 червня 2008 року, видавник приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П., державним реєстратором Томилівської сільської ради Білоцерківського району Київської області Науменко О.Є. було вчинено реєстраційну дію щодо реєстрації права власності за АТ «Альфа-Банк».

Зауважує, що будь-яких повідомлень від АТ «УкрсоцБанк» та АТ «Альфа-Банк» нею отримано не було. Їй взагалі невідомо, яким чином АТ «Альфа-Банк» став розпорядником належного їй майна. Разом з тим, позивач вважає такі дії державного реєстратора щодо прийняття рішення про зміну власника предмета іпотеки незаконними.

Зокрема, вважає, що рєстраційна дія державного реєстратора вчинена під час дії мораторію на стягнення майна. Зокрема, спірне майно забезпечене кредитом в іноземній валюті, його площа не перевищує 250 кв. м, крім того дане майно використовується як місце постійного проживання позичальника, тому в силу вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» спірне майно не може бути примусове стягнуте.

Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 06 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 -задоволено.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Томилівської сільської ради Білоцерківського району Київської області Науменко О.Є., індексний номер: 51388772 від 28 лютого 2020 року, шляхом скасування запису про державну реєстрацію права власності АТ «Альфа-Банк» на житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, а також на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна земельна ділянка) площею 0,1 га, кадастровий номер :07:016:0008, що розташовані по АДРЕСА_1 .

Стягнуто з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 840 грн 80 к. судового збору та 10 000 грн за правничу допомогу.

Не погоджуючись з рішенням суду, 25 травня 2021 року представник Акціонерного товариства «Альфа - Банк» - Усікова Л.О. подала апеляційну скаргу, в якій, просить скасувати рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Вказує на те, що відповідно до умов договору іпотеки сторони погодили, що передача у власність іпотекодержателя предмету іпотеки є добровільним способом звернення стягнення (пункт 5.3 договору іпотеки). Отже, положення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не можуть бути застосовані в даному випаду, адже йде мова про звернення стягнення у добровільному порядку, в той час як положення закону розповсюджуються на примусовий спосіб звернення стягнення.

Крім того, позивачем не надано жодного допустимого доказу (довідка про склад сім`ї, довідка про місце проживання, тощо.) на підтвердження власної позиції. Інформаційна довідка, що міститься в матеріалах справи відображає інформацію за критерієм «адреса проживання», що не виключає можливість наявності у позивача іншого майна. Обов`язок на доведення відсутності іншого житла покладається саме на сторону позивача.

Від сторони позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення залишити без змін. Вказує, що з 16 січня 2020 року, такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав, тому доводи скаржника про належність застосування саме такого способу судового захисту, який в практичному аспекті не може забезпечити і гарантувати відновлення порушеного права позивача, є необґрунтованими.

Учасники процесу в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч.2 ст.372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції дійшов висновку, що реєстраційна дія державного реєстратора була вчинена під час дії мораторію на стягнення майна. Іпотечне майно було забезпечене кредитом в іноземній валюті, (а.с. 16, іпотечний договір № 31-40/I-1). Площа будинку по АДРЕСА_1 не перевищує 250 кв.м, крім того дане майно використовується як місце постійного проживання позивача, тому в силу вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» вищевказане майно не може бути примусово стягнуте.

В порушення ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» та п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Іпотекодержателем не було надіслано письмову вимогу Іпотекодавцю про усунення порушень. Отже, банк державному реєстратору не надав документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя. Крім цього, іпотекодержателем не було ознайомлено Іпотекодавця із оцінкою спірного майна.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд вважав, що є всі підстави для задоволення позову.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду виходячи з наступного.

Судом встановлено та апеляційним судом перевірено, що ОСОБА_1 , є власником домоволодіння, що складається із житлового будинку загальною площею 93,60 кв.м, та надвірних будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину від 26 серпня 1998 року, земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер :07:016:0008, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована по АДРЕСА_1 , та належить позивачці згідно державного акту на право власності від 07 лютого 2007 року.

03 червня 2008 року між ОСОБА_1 та АКБ «УКРСОЦБАНК» укладено іпотечний договір № 31-40/I-1, згідно умов якого ОСОБА_1 передала в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання нею зобов`язань за договором кредиту № 402/110/08-Пі від 21 січня 2008 року вищевказане майно (а.с. 16-17).

Сторони у п.1.3 договору іпотеки погодили, що заставна вартість предмету іпотеки за згодою сторін становить 339 500 грн, що за офіційним курсом гривні до долара США встановленим Національним банком України на день укладання цього Договору (1 долар США=4,85 грн), становить 70 000 доларів США 00 центів.

Банком на підтвердження виконання вимог Закону України «Про іпотеку» не надано суду копію повідомлення про необхідність виконати зобов`язання за договором кредиту № 402/110/08-Пі від 21 січня 2008 року.

Подана до матеріалів справи копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення адресована ОСОБА_1 не підтверджує виконання вимог Закону України «Про іпотеку», зважаючи на відсутність в матеріалах справи належним чином завіреної копії такого повідомлення (а.с. 57).

Апеляційним судом не приймаються до уваги твердження скаржника про те, що позивач відмовився від отримання указаного повідомлення, оскільки доказів, які б підтверджували указані твердження банку суду надано не було.

Згідно із рішенням № 5/2019 Єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року затверджено Передавальний акт та визначено, що правонаступництво всього майна, прав та обов`язків АТ «Украсоцбанк», які зазначені у Передавальному акті, виникає у АТ «Альфа-Банк», із 15 жовтня 2019 року, та протоколом № 4/2019 позачергових загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» від 15 жовтня 2019 р. вирішено затвердити Передавальний акт. (а.с. 97-106).

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що згідно договору іпотеки № 31-40/І-1, серія та номер: 5342, виданий 03 червня 2008 року , видавник приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П., державним реєстратором Томилівської сільської ради Білоцерківського району Київської області Науменко О.Є. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28 лютого 2020 року вчинено реєстраційну дію щодо реєстрації права власності на іпотечне майно за АТ «Альфа-Банк» (а.с. 18-20).

Із звіту № ВА200219-001 про незалежну оцінку вартості домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 вбачається, що ринкова вартість домоволодіння, що складається із житлового будинку, загальною площею 93,6 кв. м, що розташований на земельній ділянці загальною площею 0,1000 га (кадастровий номер :07:016:0008) за адресою: АДРЕСА_1 , складає 555 238 грн, в т.ч. ринкова вартість вказаного будинку, що розташований на земельній ділянці загальною площею 0,1000 га (кадастровий номер :07:016:0008) за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 згідно Свідоцтва про право на спадщину, бланк серія ААО № 141141 від 26 серпня 1998 року, складає: 505 908 грн, ринкова вартість земельної ділянки загальною площею 0,1000 га (кадастровий номер :07:016:0008) за адресою: АДРЕСА_1 , належної ОСОБА_1 згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку бланк серія ЯД № 675850 від 07 лютого 2007 року складає 49 330 грн (а.с. 59-80).

Згідно з пунктом 4.5.3 договору іпотеки №31/40/І-1 від 03 червня 2008 року сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно ч.1 ст.36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно ч.ч. 2,3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Згідно ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки.

14 лютого 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 127/8068/16-ц, провадження № 61-5164св18 досліджуючи підстави та умови належності «згоди» іпотекодавця на передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), дійшов висновку, що в силу положень статей 17, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» згода іпотекодавця на передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, а саме: чинності іпотеки, невиконання або неналежного виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на це майно.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо порушення положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та звернення на примусове стягнення заставного майна в період дії мораторію, виходячи з наступного.

Відповідно до п.п. 1 п. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії цього Закону:

- не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Судом встановлено, що позивачеві надано грошові кредитні кошти у валюті, а саме в доларах США. В якості забезпечення виконання зобов`язання в іпотеку було передано домоволодіння по АДРЕСА_1 , що не перевищує 250 кв.м.

Стороною відповідача не надано доказів на підтвердження наявності у позивача іншого житла.

Верховний Суд України у постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-1356цс15 вказав, що поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Установлений Законом мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).

Крім того, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то він не може бути мотивом для відмови у позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнень на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності, з урахуванням положень статті 109 Житлового кодексу Української РСР.

Відповідно до постанови Верховного Суду у справі № 465/1310/17 від 31 жовтня 2018 року, мораторій на стягнення квартир за іпотечним боргом у валюті розповсюджується і на позасудовий порядок виконання умов іпотечного застереження, добровільно погодженого сторонами при укладенні іпотечного договору.

Доводи апеляційної скарги, що суд помилково послався на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» апеляційний суд не приймає до уваги.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 викладена правова позиція про те, що суди під час вирішення тотожних за своїм змістом спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Відповідно до висновку викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі №644/3116/18, 7 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону № 898-IV).

Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що домоволодіння по АДРЕСА_1 , яке використовується позивачем як місце постійного проживання не може бути примусово стягнуте на підставі дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за АТ «Альфа-банк», як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору від 03 червня 2008 року, укладеного в іноземній валюті.

Крім того, необхідно звернути увагу на те, що саме кредитор мав довести, що він мав право під час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» звернути стягнення на житло позивача в позасудовий спосіб, оскільки останній окрім іпотечного майна, має інше нерухоме майно, яке може використовувати для свого проживання.

Проте таких заперечень банк до суду не подав. Доказів наявності у позивача іншого житла суду не надано.

Представники банку, заперечуючи проти позову наполягали на тому, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає до застосування, оскільки звернення стягнення відбувається в позасудовий спосіб, проте існуюча судова практика свідчить про те, що і в позасудовий спосіб не можна звертати стягнення на іпотечне майно, яке підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Такі висновки узгоджуються із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18.

Таким чином, у реєстратора були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за АТ «Альфа-банк».

Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі №802/1340/18-а.

Не приймаються також посилання АТ «Альфа-Банк» в апеляційній скарзі на зміст постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 9 грудня 2019 року у справі № 464/8589/15-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі 643/17966/14-ц, оскільки вони прийняті раніше і в них наведені висновки щодо застосування ст. 38 Закону України «Про іпотеку», а не ст. 37, як у справі, що переглядається.

Статтею 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (частина друга статті 26 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Такого висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 4 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (провадження N 12-184гс18) і підстав відступати від цього рішення не вбачається.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц звертала увагу на те, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Отже, судом першої інстанції правильно застосовано норму ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а тому доводи апеляційної скарги в цій частині також не приймаються до уваги апеляційним судом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

За встановлених обставин доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанціїнорм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав скаржника.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Альфа - Банк» - Усікової Лесі Олександрівни - залишити без задоволення.

Рішення Яготинського районного суду Київської області від 06 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 жовтня 2021 року.

Головуючий

Судді