Справа № 308/7630/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

01 жовтня 2021 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Логойди І.В.,

за участі секретаря судового засідання Лупак В.І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №308/7630/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1

за участю:

позивача - не з`явився

представника позивача - не з`явився

відповідачів - не з`явився

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 . Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , відповідачі є зареєстрованими у даному житловому будинку, однак виїхали за межі області.

Ухвалою від 09.07.2021 року провадження у зазначеній справі було відкрито в спрощеному позовному провадженні, розгляд справи призначено на 10.09.2021, розгляд справи було відкладено на 01.10.2021.

У судове засідання позивач та його представник не з`явився, через канцелярію суду подав заяву, якою просив про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Окрім того, просить залишити без розгляду позовні вимоги до ОСОБА_3 .

Відповідачі у судове засідання не з`явився повторно, про дату, час і місце судового засідання повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили, відзив на позовну заяву та заяву про розгляд справи за його відсутності не подали.

За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому відповідно до частини четвертої названої статті Кодексу у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

З огляду на це та враховуючи одночасне існування умов, перелічених у частині першій статті 280 ЦПК України, визнавши достатніми наявні в справі матеріали для встановлення прав і взаємовідносин сторін, суд за згодою представника позивачів, наданою ним у письмовій заяві про розгляд справи без її участі, вважає за можливе розглянути справу за відсутності належно повідомленого про судове засідання відповідача у порядку заочного провадження з дотриманням встановлених законом вимог і постановити заочне рішення.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо за положеннями ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України.

Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку.

Судом установлено, що згідно з ухвалою Ужгородського районного суду від 30.09.1993 житловий будинок в АДРЕСА_1 , який складається з 2 житлових кімнат розміром 32 кв. м, кухні, коридору, у зв`язку з укладенням мирової угоди переходить у власність ОСОБА_4 і ОСОБА_1 . Земельна ділянка, яка прилягає до будинку, залишається у їхньому користуванні. В порядку компенсації долей, які належать в житловому будинку АДРЕСА_1 , позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_1 сплачують ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 21000000 млн. карбованців або 1500 дол. США, кожному в рівних частинах. Провадження у справі закрито.

Враховуючи вимоги ст. 82 ЦПК України подану суду ухвалу від 30.09.1993 є належним і допустимим доказом належності на праві власності ОСОБА_1 житлового будинку в АДРЕСА_1 . Згідно з довідкою Середнянської селищної ради №1671 від 07.06.2021 вулицю Гагаріна в смт. Середнє Ужгородського району Закарпатської області перейме нова на вулицю Лінську. До матеріалів справи додано копію свідоцтва про смерть ОСОБА_4 . На день смерті ОСОБА_4 . ОСОБА_1 проживав разом з матір`ю і відповідно до приписів ст.1270 ЦК України, фактично прийняв спадщину, оскільки не заявив про відмову від неї. Таким чином на день звернення до суду єдиним власником будинку по АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 .

У вказаному житловому будинку зареєстрований та проживає позивач ОСОБА_1 (запис із будинкової книги). Згідно із записом у будинковій книзі у даному будинку зареєстрована також ОСОБА_2 . У позовній заяві ОСОБА_1 вказує, що відповідачі не проживають у даному житловому будинку вже 27 років, поважності причин їх відсутності немає, відсутні підстави для збереження за ними права користування житлом понад строки, визначені ст. 71 Житлового кодексу України.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Вимогами ст. 71 Житлового кодексу України передбачено, зокрема, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у певних визначених випадках. Позивач вказує, що такі відсутні.

Статтею 72 Житлового кодексу України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

З роз`яснень, викладених у п. п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вбачається, що під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації.

Водночас, припинення права користування відповідача спірним житлом має відповідати пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У даному аспекті суд враховує те, що відповідачі не проживають у спірному житлі тривалий час - більше двадцяти семи років, як стверджує позивач. Доказів того, що відповідачі мають потребу у спірному житлі суду не надано і матеріали справи відповідних даних не містять.

Разом із тим, судом встановлено порушення права позивача як у контексті статті 8 Конвенції, так і як власника житлового приміщення, що гарантовані статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Отже, суд дійшов висновку, що у даному випадку інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси відповідачів, а відтак, правові підстави користування чужим майном у відповідачів відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного наданого суду доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги.

Стосовно позовних вимог до ОСОБА_3 , представник позивача просить залишити їх без розгляду. Вимогами ст. 257 ЦПК України передбачено, що суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, зокрема, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивачів підлягає стягненню сплачений судовий збір у сумі 908 грн.

Керуючись ст.ст.1-4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 258, 263-265 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 - залишити без розгляду.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 908 (дев`ятсот вісім гривень) 00 коп.

Відповідачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення відповідно до вимог ст. ст.284-285 ЦПК України.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до Закарпатського апеляційного суду до або через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених строків, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційної скарги, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ідентифікаційний код невідомий, місце реєстрації проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ідентифікаційний код невідомий, місце реєстрації проживання: АДРЕСА_1 .

Повне рішення складено 04 жовтня 2021 року.

Суддя Ужгородського міськрайонного суду

Закарпатської області І.В. Логойда