КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Білич І.М., Коцюрби О.П.,

за участю секретаря судового засідання Пітенко І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Шумова Андрія Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 , до якої приєднався ОСОБА_2 , на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 квітня 2021 року у складі судді Мазура Ю.Ю.,

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, трьох відсотків річних та інфляційних втрат,-

В С Т А Н О В И В :

У травні 2019 року ОСОБА_3 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, 3% річних та інфляційних втрат.

Позов обґрунтовано тим, що 26 травня 2014 року ОСОБА_2 отримав від позивача у борг грошові кошти у розмірі 2 481 000 грн та зобов`язався їх повернути у строк до 28 липня 2014 року в порядку та на умовах, визначених договором позики грошових коштів від 26 травня 2014 року, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Кузіною К.В., зареєстрованим у реєстрі за № 873.

ОСОБА_2 підтвердив власним підписом на договорі позики, отримання коштів за договором позики, який укладав за згодою дружини ОСОБА_1 .

Відповідачі отримали від позивача кошти в борг як спільне майно подружжя, проте так і не повернули, хоча строк їх повернення минув 28 липня 2014 року.

Неодноразові нагадування і вимоги позивача до відповідачів під час особистих зустрічей з ними та в телефонному режимі щодо необхідності повернення коштів позитивного результату не дали, заборгованість залишається не сплаченою.

Визнаючи вимоги ОСОБА_3 про повернення коштів, 18 грудня 2018 року ОСОБА_2 власноручно склав та підписав додаток до договору позики грошових коштів від 26 травня 2014 року, у якому останнім було визначено і визнано суму заборгованості за договором позики станом на 18 грудня 2018 року у розмірі 2 985 000 грн.

Оскільки вказаний вище додаток від 18 грудня 2018 року до договору позики грошових коштів від 26 травня 2014 року не встановлював конкретної дати повернення коштів, то представником позивача з метою досудового врегулювання спору було надіслано на адреси реєстрації та проживання відповідачів письмові вимоги про повернення боргу за договором позики грошових коштів з урахуванням суми боргу, визначеної додатком від 18 грудня 2018 року до договору позики.

Зважаючи на те, що кошти відповідачами так і не повернуті, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду з вимогою про стягнення з відповідачів боргу за договором позики з додатком від 18 грудня 2018 року з нарахуванням 3% річних та інфляційних втрат за весь період заборгованості.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28 квітня 2021 року позов ОСОБА_3 задоволено. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі адвокат Шумов А.Ю. в інтересах ОСОБА_1 вважає рішення районного суду незаконним, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 .

Вказано, що задовольняючи позов повністю суд першої інстанції, дійшов помилкового висновку не врахувавши факту спливу строку позовної давності за вимогами позивача та не надав належної оцінки заявам відповідачів про застосування позовної давності, оскільки строк за такими вимогами сплинув 28 липня 2017 року, тоді як позивач звернувся з позовом до суду лише 29 травня 2019 року, тобто поза межами строку.

Також, суд не врахував дійсного змісту додатку до договору позики грошових коштів від 26 травня 2014 року, у якому визначив і визнав суму заборгованості за договором позики станом на 18 грудня 2018 року у розмірі 2 985 000 грн, адже за своєю суттю він фактично зводився до зміни ціни договору, а в тексті цього документу відсутнє будь-яке пряме вираження волі особи визнати свій борг з підтвердженням розуміння (обізнаності) наслідків такого визнання.

Крім того, ОСОБА_1 як солідарний боржник, на думку позивача, з якою погодився місцевий суд, жодних дій по визнанню боргу 18 грудня 2018 року не вчиняла. Додаток від 18 грудня 2018 року до договору позики грошових коштів від 26 травня 2014 року не підписувала та не погоджувала.

Не може свідчити про визнання боргу також проведення перерахування по 2000 грн від кожного з відповідачів на рахунок позивача 18 грудня 2019 року, адже в призначенні цих платежів було вказано «Поповнення поточного рахунку від платника - ОСОБА_1 ».

Колегія суддів, заслухавши представника ОСОБА_1 адвоката Шумова А.Ю., який підтримав апеляційну скаргу, ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_6 , які просили у задоволенні апеляційної скарги відмовити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору та підтверджує як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як убачається з матеріалів справи, 26.05.2014 року на підставі договору позики грошових коштів від 26.05.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кузіною К.В., зареєстрованим у реєстрі за № 873, ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_3 грошові кошти, у розмірі 2 481 000 грн та зобов`язався їх повернути до 28.07.2014 року.

Згідно п.7 договору, договір позики укладається за згодою дружини позичальника - ОСОБА_1 (а.с.7 т.1).

Відповідно до справи, 18.12.2018 року ОСОБА_2 власноручно склав та підписав додаток до договору позики грошових коштів від 26.05.2014 року, у якому визначив і визнав суму за боргованості за договором позики станом на 18.12.2018 року у розмірі 2 985 000 грн.

Встановлено, що у жовтні 2019 року ОСОБА_2 сплатив позивачеві готівкою 1000 доларів США, що за курсом НБУ станом на 03 жовтня 2019 року становило 24860 грн, а 18 грудня 2019 року кожен з відповідачів перерахував на відкритий у банку рахунок позивача по 2000 грн.

Матеріалами справи доведено обізнаність дружини позичальника - ОСОБА_1 про укладення її чоловіком - ОСОБА_2 , договору позики, а тому колегія суддів погоджується з висновками районного суду про виникнення у подружжя солідарного обов`язку щодо повернення боргу.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Словник української мови визначає слово «союз» як тісну єдність, тісний зв`язок між ким-, чим-небудь [Словник української мови: в 11 томах. - Том 9, 1978. - Стор. 478].

Отже інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, а тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Твердження апеляційної скарги про те, що у розписці, складеній ОСОБА_2 18.12.2018 року не міститься інформації про визнання ним боргу, колегія суддів визнає безпідставними, оскільки ці доводи спростовуються змістом указаної розписки, яку ОСОБА_2 зазначив як додаток до договору позики грошових коштів від 26.05.2014 року, зареєстрованим у реєстрі за № 873 приватним нотаріусом Кузіною К.В. та у якій боржник указав, що за домовленістю сторін сума зазначена у договорі станом на 18.12.2018 року вважається сумою 2 985 000 грн дана сума є остаточною і не підлягає додаванню до суми, вказаної у договорі. Дана розписка містить також підпис і ОСОБА_3 (а.с.8 т.1).

Відповідачем не долучено до справи доказів існування між сторонами, окрім позичкових, інших правовідносин.

Отже, змістом даної розписки ОСОБА_2 підтверджено існування боргових зобов`язань перед ОСОБА_3 .

Не заслуговують на увагу й доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не давала згоди на збільшення суми боргу, оскільки розписка, складена ОСОБА_2 18.12.2018 року випливає зі змісту договору позики та свідчить про отримання позичених боржником у ОСОБА_3 коштів в інтересах та на потреби сім'ї.

Колегія суддів визнає необґрунтованими твердження апеляційної скарги про наявність підстав до застосування строку позовної давності.

При цьому, колегія суддів виходить зі змісту додатку до договору від 18.12.2018 року, а також враховує активні дії ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , відповідно до яких відповідачами на картковий рахунок відкритий на ім`я ОСОБА_3 у ПАТ КБ «Приватбанк»19.12.2019 року було перераховано по 2000 грн (а.с.98 т.1).

Відповідачі спростовували факт перерахування ними коштів у якості часткового повернення боргу за договором позики, але у відсутність доказів існування між сторонами будь-яких інших правовідносин, не змогли пояснити причини вчинення таких дій, що розцінюється судом як їх бажання уникнути відповідальності за невиконання боргових зобов`язань.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Положеннями ч. 5 ст. 261 ЦК України встановлено, що за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 19 серпня 2019 року у справі № 570/2528/15-ц та від 11 червня 2020 року у справі № 464/7430/16.

Згідно правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 14.02.2018 року у справі № 161/15679/15-ц, із тлумачення ч. 1 ст. 264 ЦК України слідує, що указана норма права пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями зобов`язаного суб`єкта (боржника). При цьому не виключається й випадку коли переривання перебігу позовної давності буде відбуватися внаслідок визнання боргу, що здійснюється іншими суб`єктами, якщо на це була виражена воля боржника. Тобто коли боржник виражає свою згодою чи уповноважує на це відповідного іншого суб`єкта.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає правомірними висновки районного суду про те, що позовна давність за вимогами ОСОБА_3 у відповідності до ч. 1 ст. 264 ЦК України переривалася у зв`язку з вчиненням відповідачами дій, що свідчить про визнання ними свого боргу перед ОСОБА_3 та має обраховуватися від 18 грудня 2018 року.

Визначена судом сума боргових зобов`язань узгоджується з матеріалами справи й відповідачами не спростована.

Районний суд повно і об`єктивно з`ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну правову оцінку й ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи. Норми матеріального й процесуального права застосовано правильно.

Згідно ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про необхідність залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Шумова Андрія Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 , до якої приєднався ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 28 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 вересня2021 року.

Суддя-доповідач:

Судді: