Справа № 639/7719/20
Провадження № 2/639/461/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2021 року Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Труханович В.В.,

за участю секретаря Безбородько І.О.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу № 639/7719/20 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення спільної сумісної власності, суд

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року до суду з позовом в особі свого представника звернувся ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та просив ухвалити рішення, на підставі якого припинити спільну сумісну власність ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 ; встановити, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 належить по Ѕ частині зазначеної квартири; припинити право власності ОСОБА_4 на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 ; винести ухвалу про відкриття депозитного рахунку для внесення позивачем коштів за припинення права власності відповідача в розмірі 384 000,00 грн.

В обґрунтування позову посилається на те, що з 25 квітня 1991 року ОСОБА_3 перебував у шлюбі з ОСОБА_5 20 червня 1996 року вони як подружжя придбали квартиру АДРЕСА_1 , отже дана квартира є спільною сумісною власністю подружжя.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. Після її смерті відкрилася спадщина на Ѕ частину вищезазначеної квартири.

Спадщину прийняли і позивач і відповідач ОСОБА_4 .

На теперішній час квартира АДРЕСА_1 на праві власності належить по Ѕ частині ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Позивач вважає, що у відповідності до вимог ст. 365 ЦК України частка відповідача у спільному майні може бути припинена за рішенням суду.

ОСОБА_3 зазначає, щодо неможливості виділення та поділу в натурі предмету спору, що підтверджується висновком будівельного обстеження квартири. Відповідач має інше житло, а тому припинення права власності на Ѕ частину квартири з присудженням грошової компенсації не завдасть шкоди її інтересам.

Оскільки вирішити питання щодо володіння, розпорядження, користування спірною квартирою між відповідачем та позивачем не вдалося, останній і звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 грудня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення спільної сумісної власності. Призначено підготовче судове засідання.

28 січня 2021 року прийнято та долучено до матеріалів справи відзив на позову заяву, відповідно до якого відповідач ОСОБА_4 просила відмовити у задоволені позову.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 28 січня 2021 року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення спільної сумісної власності залишено без руху, наданий строк для усунення недоліків.

01 лютого 2021 року від позивача ОСОБА_3 , в особі його представника адвоката Міщенко Ю.І., надійшла відповідь на відзив, відповідно до якого позивач наполягав на задавлені позовних вимог, посилаючись на обставини та підстави, які викладені в позовній заяві.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 березня 2021 року, винесеною без видалення до нарадчої кімнати, задоволено клопотання представника відповідача адвоката Цимбалюка С.В. про допит в судовому засіданні свідка ОСОБА_6 .

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 березня 2021 року закрито підготовче провадження за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення спільної сумісної власності. Призначено справу до судового розгляду в судове засідання.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 28 вересня 2021 року, постановленої без видалення до нарадчої кімнати, клопотання представника позивача ОСОБА_1 про призначання експертизи залишено без розгляду у відповідності до вимог ч.2 ст. 222 ЦПК України.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Міщенко Ю.І., заявлений позов підтримав, просив суд його задовольнити, посилаючись на обставини, які викладені у рішенні вище.

Представник відповідача адвокат Цимбалюк Ю.І., в судовому засіданні позов не визнав, просив у його задоволені відмовити, посилаючись на його безпідставність.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до наступного.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспрюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до змісту положень статей 11, 15 ЦК України цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів встановлений статтею 16 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Як правило, спосіб захисту порушеного права визначено законом.

Так, судовим розглядом встановлено, що 25 квітня 1991 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про укладання шлюбу. ( а.с. 18)

Згідно договору купівлі-продажу від 20.06.1996 року квартира АДРЕСА_1 на праві власності належить ОСОБА_5 . Дана квартира є трикімнатна, загальною площею 66,6 кв.м, житловою площею 39,8 кв.м. ( а.с. 19)

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 . ( а.с. 20)

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, до складу якої входить квартира АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про права власності від 03 квітня 2014 року ОСОБА_3 є переживши чоловіком ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , якому належить Ѕ частка у праві спільної сумісної власності на майно подружжя, набуте подружжям за час шлюбу, а саме на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . ( а.с. 21-22)

Інша Ѕ частина квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого приватним нотаріусом ХМНО Олійник Л.М. від 03.04.2014, на праві власності належить ОСОБА_4 . ( а.с. 23-25)

Таким чином, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві власності належить по Ѕ частині квартири АДРЕСА_1 .

Згідно ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно із частиною 1 статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина 4 статті 41 Конституції України).

Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Аналогічні положення містяться у статті 319 ЦК України. Власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов`язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, усього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власника з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.

Особи користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоча ці порушення й не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Проте, реалізуючи свої права, власник зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об`єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства.

У частинах першій, другій статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Одночасно за правилами частини першої статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Аналіз цієї норми свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1 - 3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено лише за умови, що завдана шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Питання про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

Аналогічні висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18), постановах Верховного Суду від 07 червня 2018 року у справі № 442/3737/15-ц, провадження № 61-12269св18, від 09 липня 2018 року у справі № 725/1570/16-ц, провадження № 61-22923св18, від 06 лютого 2019 року у справі № 668/4308/15-ц, провадження № 61-33594св18, від 13 лютого 2019 року у справі № 460/3003/16, провадження № 61-28533св18, від 14лютого 2019 року у справі №552/1996/18, провадження № 61-43760св18.

В якості підстави для задоволення своїх вимог про припинення права відповідача на належну йому частку у спільному майні, позивач посилається на ст. 365 ЦК України, зазначаючи, що частка відповідача у праві власності не може бути виділена в натурі, а квартира, яка є об`єктом спільної сумісної власності, є неподільною, і таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 є власниками по Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 .

Згідно технічного паспорту на квартиру, що знаходиться у власності громадян, вищевказана квартира є трикімнатна, загальною площею 66,6 кв.м, житловою площею 39,8 кв.м. ( а.с. 47-49)

Між сторонами як співвласниками нерухомого майна виникав спір щодо користування належними їм частками квартири. Так, рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 грудня 2017 року задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та усунуті перешкоди в користуванні нею Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 шляхом вселення її у вищезазначену квартиру. ( а.с. 98)

Але, як пояснили в судовому засіданні представники сторін згоди співвласників щодо користування належними їм частками квартири до тепер не досягнуто.

З технічного висновку про стан основних будівельних конструкцій квартири АДРЕСА_1 та можливості поділу її на дві відокремлені частини вбачається, що поділ квартири на дві самостійні частини для виділення часток власників не надається можливим, так як організація других обов`язкових приміщень: кухні і санвузлів та окремого входу виконати не можливо без порушень чинних норм ДБН В.2.2-15:2019 «Житлові будинки. Основні положення» та без суттєвого втручання у основні несучі конструкції будинку. ( а.с. 65-72)

Отже, відсутність технічної можливості реального поділу об`єкта нерухомого майна, розмір частки відповідачки та неможливість спільного користування майном є підставами для припинення права власності на частку у спільному майні лише за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Позивач зазначає, що відповідачці ОСОБА_4 на праві власності належить інше житло, а саме двокімнатна квартира загальною площею 56 кв.м, житловою площею 33,7 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

Дійсно, як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_4 на праві власності належить квартира загальною площею 56 кв.м, житловою площею 33,7 кв.м, двокімнатна ізольована, що розташована в АДРЕСА_3 . ( а.с. 23-25)

Разом з тим, судом встановлено, що позивачу ОСОБА_3 на праві власності належить трикімнатна квартира загальною площею 59,8 кв.м, житловою площею 45,4 кв.м, яка розташована в АДРЕСА_4 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. ( а.с. 100-101)

Таким чином, судом встановлено, що сторони по справі, окрім частки у спірній квартири АДРЕСА_1 , мають у власності інше житло.

В судовому засіданні представник відповідача зазначив про те, що хоча у відповідача ОСОБА_4 і є інше житло, однак спірна частина квартири їй залишилася у спадок після смерті її матері, у зв`язку з чим має для неї велике значення. Крім того, відповідач має намір проживати в спірній квартирі, однак позивач постійно чинить перешкоди щодо для цього. Отже припинення права власності на частину квартири завдасть відповідачу істотної шкоди її інтересам.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В супереч вищезазначеним нормам закону позивачем не доведено, що припинення права власності відповідачки на частку у квартирі не завдасть істотної шкоди її інтересам.

Крім того, при винесенні рішення суд забезпечує справедливий баланс інтересів обох сторін та зазначає про те, що припинення права власності відповідача на Ѕ частку в квартирі порушить принцип рівності прав співвласників, який забороняє обмеження прав одних співвласників за рахунок інших.

Згідно з частиною другою статті 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.

Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов`язань перед іншою.

Згідно Звіту про незалежну оцінку від 10.11.2020 року (строк дії звіту шість місяців з дати проведення оцінки), який був наданий позивачем в якості доказу, ринкова вартість 3-х кімнатної квартири АДРЕСА_5 складає 768 002,00 грн. ( а.с. 27-45)

Разом з тим, матеріали справи містять Звіт про оцінку майна від 03.02.2021 року, який наданий в якості доказу відповідачем ОСОБА_4 , відповідно до якого ринкова вартість квартири, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 складає 925 000,00 грн. ( а.с. 126-138)

До прийняття рішення судом позивачем ОСОБА_3 не було внесено на депозитний рахунок суду вартості Ѕ частини квартири.

Отже, враховуючи те, що відповідачу ОСОБА_4 на праві власності належить Ѕ частина спірної квартири, яку не можливо вважати незначною, забезпечуючи справедливий баланс інтересів обох сторін, враховуючи те, що позивачем не доведено, що припинення права відповідача на 1/2 частину спірного житла не завдасть істотної шкоди її інтересам, а також не внесення позивачем на депозитний рахунок грошових коштів що дорівнює вартості Ѕ частини спірної квартири, все це робить не можливим застосування до спірних відносин положень ст. 365 ЦК України, а тому суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 .

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати залишаються за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст.4,12, 13, 76-81, 141, 259, 264, 265, 352, 354 ЦПК України, ст. ст. 317, 319, 355, 356, 357, 358, 370 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення спільної сумісної власності відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення складено 30.09.2021 року.

Суддя В.В. Труханович