Ухвала

Іменем України

27 вересня 2021 року

місто Київ

справа № 334/4679/20

провадження № 61-15492ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району як орган опіки та піклування,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 квітня 2021 року у складі судді Фетісова М. В. та постанову Запорізького апеляційного суду від 17 серпня 2021 року у складі колегії суддів: Дашковської А. В., Кримської О. М., Кочекової І. В.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у серпні 2020 року звернулася до суду з позовом про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов обґрунтовувався тим, що сторони перебували у шлюбі до 14 лютого 2019 року, під час якого позивач народила дочку ОСОБА_3 . Від дня народження доньки відповідач не виявляв бажання бачитися із ОСОБА_3 , ухилявся від участі в утримуванні доньку. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 березня 2018 року у справі № 334/5762/18 з відповідача стягуються аліменти на утримання ОСОБА_3 .

Позивач зазначає, що неповнолітня дитина до теперішнього часу не має зареєстрованого місця проживання, оскільки відповідач ухиляється від надання до органів реєстраційної служби заяви на реєстрацію доньки за адресою проживання, зазначене створює труднощі, зокрема у влаштуванні ОСОБА_3 до дитячого навчального закладу, під час звернення до медичних установ, соціальних служб тощо.

Зазначене, на переконання позивача, свідчить про те, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків.

Відповідач подав відзив на позов, у якому просив відмовити у його задоволенні. Пояснив, що про народження дитини він дізнався під час перебування на стажуванні у Головному управлінні Національної поліції в Луганській області, якому передували збори, зі стажування повернувся 22 грудня 2017 року. Посилання позивача про те, що він ухилявся від участі в утриманні доньки, не відповідають дійсності. Одразу після народження доньки позивачка звернулася до суду із позовом про стягнення аліментів на утримання дитини, проти задоволення якого він не заперечував. Постанову про звернення стягнення на заробітну плату державний виконавець ухвалив лише 17 вересня 2018 року, причини такого зволікання йому не відомі, хоча своє місце роботи він від позивача не приховував. Зазначене призвело до утворення заборгованості зі сплати аліментів, розмір якої становив 53 811, 79 грн. Протягом 2019-2020 років відповідач не лише виплатив весь борг, але й належним чином сплачував щомісячні платежі на утримання доньки.

Також відповідач зазначає, що під час його стажуванні грошові кошти позивачу на її утримання та утримання доньки на його прохання надавали його батьки. Подаровані на весілля грошові кошти були ним залишені позивачу. Після народження дитини він за власні кошти придбав меблі для неї. Позивач звернулася до нього із заявою про реєстрацію дитини лише одного разу - у квітні 2020 року, тобто майже через три роки після народження доньки. На зазначене звернення він дійсно відповів, що не зможе з`явитися, оскільки через карантин Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради не здійснював прийом громадян, проте запевнив, що після завершення карантину він з`явиться до департаменту.

Після того, як відповідач дізнався про народження дитини, він попросив свого батька приїхати за адресою позивача для того, щоб передати для дитини речі, оскільки перебував за межами Запорізької області. Позивач повідомила батька, що відповідач з дитиною бачитися не буде, бо вона цього не дозволить. Незважаючи на його неодноразові прохання поспілкуватися з дитиною, він отримував лише відмову з боку позивача, тому 02 вересня 2020 року відповідач звернувся до органу опіки і піклування з метою визначення способу і порядку його участі у вихованні доньки та спілкуванні з нею.

На думку відповідача, відсутні підстави для позбавлення його батьківських прав.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 квітня 2021 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 17 серпня 2021 року, у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції, врахувавши показання свідків та письмові докази, встановив свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками з виховання своєї малолітньої дитини.

Втім, суд першої інстанції констатував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи задовольнити позов про позбавлення цих прав. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків на кращу неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці.

Суд першої інстанції врахував, що відповідач заперечує проти позову про позбавлення його батьківських прав, звернувся до органу опіки та піклування із заявою про встановлення порядку його участі у спілкуванні та вихованні дитини, який був встановлений, що свідчить про існування його інтересу до дитини, тому суд зробив висновок, що відсутні підстави вважати, що змінити поведінку відповідача на кращу неможливо.

Оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставинами цієї справи не доведено, суд першої інстанції зробив висновок, що у задоволенні позову необхідно відмовити.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України суд першої інстанції застосував правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19.

Суд апеляційної інстанції, застосувавши правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц, погодився із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав, передбачених частиною першою статті 164 Сімейного кодексу України, для позбавлення відповідача батьківських прав.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_1 15 вересня 2021 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 квітня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 17 серпня 2021 року, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалася тим, що суд першої інстанції не навів мотиви, які можуть свідчити про те, що поведінку відповідача можливо змінити на кращу. Суд першої інстанції безпідставно застосував правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19, оскільки у наведених прикладах суди відмовили у позові з підстав недоведеності ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, у той час як у цій справі суд першої інстанції встановив свідоме нехтування відповідачем батьківськими обов`язками.

Суд першої інстанції встановив, що відповідач ніколи не бачив та не спілкувався з дитиною, не цікавився її долею, перешкоди у спілкуванні із дочкою йому не чинилися, крім того заява про визначення відповідачу графіка побачень із дочкою подана до органу опіки та піклування через два тижня після звернення із цим позовом до суду.

Суд апеляційної інстанції посилався на правові висновки Верховного Суду, викладені у справах за різних фактичних обставин, загалом у наведених справах зроблено висновки, що позивачами не надано беззаперечних доказів на підтвердження ухилення відповідачів від виконання батьківських обов`язків.

На переконання заявника, суд апеляційної інстанції безпідставно констатував, що у справі не надано беззаперечних доказів на підтвердження неможливості зміни поведінки відповідача, оскільки обраний відповідачем спосіб захисту направлено на захист його репутації працівника органів Національної поліції.

Касаційна скарга подана на підставі, зокрема пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій правових висновків Верховного Суду.

ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Норми права, застосовані судом

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

На підставі аналізу змісту касаційної скарги та доданих до неї матеріалів, змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд робить висновок, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

Такий висновок суд зробив на підставі такого.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в шлюбі з 29 квітня 2017 року, рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 лютого 2019 року у справі № 334/6512/18 шлюб розірвано.

У шлюбі ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 народила ОСОБА_3 .

Відповідно до заочного рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 березня 2018 року у справі № 334/5762/17 з ОСОБА_2 стягуються аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_3 .

Згідно з наказом Головного управління Національної поліції в Запорізькій області від 16 серпня 2017 року № 2635 ОСОБА_2 був направлений на стажування до Головного управління Національної поліції в Луганській області з 21 серпня 2017 року до 21 грудня 2017 року.

ОСОБА_2 02 вересня 2020 року звернувся із заявою до органу опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району про визначення йому порядку спілкування з донькою ОСОБА_3 .

Комісією районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району 29 вересня 2020 року за зазначеним зверненням відповідача проведене обстеження умов проживання, що підтверджується актом обстеження умов проживання.

Розпорядженням голови Районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району від 11 березня 2021 року № 155 р «Про порядок участі у вихованні та спілкуванні ОСОБА_2 з малолітньою ОСОБА_3 » визначений порядок участі відповідача ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з малолітньою донькою ОСОБА_3 .

Відповідно до розрахунку заборгованості державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 16 жовтня 2020 року № 58035/6 станом на 16 жовтня 2020 року заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів за виконавчим документом становить 3 048, 14 грн.

Суди першої та апеляційної інстанцій зробили висновок, що незважаючи на встановлення свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками з виховання своєї малолітньої доньки, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого позивачем не доведено. Наведені ОСОБА_1 обставини, як то відсутність бажання відповідача спілкуватися з дитиною, відсутність перешкод у спілкуванні відповідача з донькою, звернення відповідача до органу опіки та піклування вже після її звернення до суду, не свідчать про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Отже, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження

№ 61-13752св19).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року

(заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який потрібно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вирішуючи спір, належним чином дослідивши та давши оцінку наданим сторонами доказам, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні. Батько проти позбавлення батьківських прав заперечує, про що вказував у відзиві на позов, надав докази про визначення органом місцевого самоврядування порядку участі у вихованні та спілкуванні із малолітньою донькою за його зверненням, докази здійснення сплати аліментів, наявність незначної заборгованості зі сплати таких, зазначене свідчить про намір відповідача на відновлення відносин з донькою, а позбавлення батьківських прав необхідно розглядати як крайній захід, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідач ніколи не бачив та не спілкувався з дитиною, не цікавився її долею, перешкоди у спілкуванні із дочкою йому не чинилися, крім того заява про визначення відповідачу графіка побачень із дочкою подана до органу опіки та піклування через два тижня після звернення із цим позовом до суду, не є свідчать про існування беззаперечних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам стосовно дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довела.

Доводи ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції не навів мотиви, які можуть свідчити про те, що поведінку відповідача можливо змінити у кращу сторону, спростовуються доказами на підтвердження намірів відповідача утримувати та спілкуватися із дитиною (сплата аліментів, визначення порядку участі у вихованні та спілкуванні із дитиною). Таким доводам дана оцінка судами.

За наведених обставини висновок судів першої та апеляційної інстанцій щодо підстав відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 (відсутність підстав позбавлення батьківських прав, як крайній захід сімейно-правового характеру) узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), який серед інших правових висновків суду касаційної інстанції наведено у рішенні суду апеляційної інстанції.

Під час вирішення процесуального питання відкриття касаційного провадження Верховний Суд констатує, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню саме наведений правовий висновок Верховного Суду, якій підставно застосовано судом апеляційної інстанції щодо оцінки наявності підстав позбавлення батька батьківських прав, доведеності свідомого ухилення від виконання таких, не виконання цих обов`язків та наявність обставин, які свідчать про позитивний намір батька утримувати та спілкуватися із дитиною.

Доводи касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18, Верховний Суд визначає безпідставним, оскільки зазначені висновки узагальнюють правозастосовчу практику щодо обов`язковості доведеності позивачем виняткових обставин, за наявності яких суд може застосувати такий крайній захід впливу на недобросовісного батька, як позбавлення його батьківських прав. Наведений висновок підлягає застосуванню судами під час розгляду справ про позбавлення батьківських прав.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування ухвалених у справі судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права, зводяться до переоцінки встановлених судами обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Враховуючи те, що касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, тоді як Верховний Суд уже викладав висновок щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, тому колегія судів дійшла висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частиною шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 квітня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 17 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

В. В. Яремко