Постанова

Іменем України

23 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 824/72/21

провадження № 61-9230ав21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Яремка В. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,

за участю секретаря судового засідання - Мозгового В. В.,

учасники справи:

заявник (стягувач) - China Harbour Engineering Company ltd. (Чайна Харбор Енджиніринг компані лтд.),

боржник - Державне підприємство «Адміністрація морських портів України»,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на ухвалу Київського апеляційного суду від 19 травня 2021 року у складі судді Махлай Л. Д., постановлену за заявою Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про визнання та надання дозволу на виконання рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 11 березня 2021 року у справі № 117/2020 за позовом China Harbour Engineering Company ltd. (Чайна Харбор Енджиніринг компані лтд.) до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про стягнення заборгованості зі сплати вартості виконаних робіт,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У квітні 2021 року China Harbour Engineering Company ltd. (Чайна Харбор Енджиніринг компані лтд., далі - Компанія) звернулася до суду із заявою про визнання та надання дозволу на виконання рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України (далі - МКАС при ТПП України) від 11 березня 2021 року у справі № 117/2020 за позовом Компанії до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі - ДП «АМПУ») про стягнення заборгованості зі сплати вартості виконаних робіт.

На обґрунтування заяви посилалася на те, що рішенням МКАС при ТПП України від 11 березня 2021 року у справі № 117/2020 стягнуто з ДП «АМПУ» на користь Компанії 181 503,70 дол. США - вартості виконаних робіт, 29 403,59 дол. США - пені за прострочення оплати виконаних робіт та 4 697,97 дол. США на відшкодування витрат зі сплати арбітражного збору, а всього 215 605,26 дол. США.

Спір, який став предметом розгляду арбітражного суду, виник на підставі договору від 06 квітня 2018 року № 89-В-ЮЖФ-18 про виконання днопоглиблювальних робіт. Відповідно до пункту 18.15 договору сторони погодили, що всі спори, розбіжності чи вимоги, які виникають із цього договору підлягають вирішенню у МКАС при ТПП України. Про день та час розгляду справи відповідач був повідомлений, брав участь у судовому розгляді та отримав копію судового рішення.

Рішення МКАС при ТПП України боржник не виконав.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 19 травня 2021 року заяву Компанії задоволено. Визнано та надано дозвіл на виконання рішення МКАС при ТПП України від 11 березня 2021 року у справі за позовом Компанії до ДП «АМПУ» про стягнення заборгованості зі сплати вартості виконаних робіт. Видано виконавчий лист про стягнення з ДП «АМПУ» на користь Компанії 181 503,70 дол. США зі сплати вартості виконаних робіт, 29 403,59 дол. США - пені за прострочення оплати виконаних робіт та 4 697,97 дол. США на відшкодування витрат зі сплати арбітражного збору, а всього 215 605,26 дол. США. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що оскільки судом не встановлено підстав для відмови у визнанні та наданні дозволу на виконання рішення МКАС при ТПП України від 11 березня 2021 року у справі № 117/2020, то заява Компанії підлягає задоволенню. Тягар доведення наявності підстав для відмови у визнанні і виконанні арбітражного рішення покладається на сторону, яка заперечує проти заяви стягувача. ДП «АМПУ» не надано будь-яких обґрунтувань та доказів, які б були підставою для відмови у задоволенні заяви Компанії, не зазначено обставин, які передбачені статтею 478 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Суд встановив, що заявником до заяви долучено документи відповідно до переліку, визначеного статтею ІVКонвенції про визнання і приведення до виконання іноземних арбітражних рішень від 10 червня 1958 року (далі - Конвенція), що узгоджуються з положеннями статті 476 ЦПК України та статтею 36 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж». ДП «АМПУ» було належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи, йому направлено копію позовної заяви разом з додатками, ним отримано копію рішення МКАС при ТПП України від 11 березня 2021 року у справі № 117/2020.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги та позиції інших учасників

У червні 2021 року ДП «АМПУ» подало до Верховного Суду апеляційну скаргу, в якій, просило ухвалу апеляційного суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що договір підряду від 06 квітня 2018 року № 89-В-ЮЖФ-18 укладено відповідно до Закону України «Про публічні закупівлі», отже, цей договір є договором про публічну закупівлю. Оскільки зазначений договір про публічні закупівлі зачіпає публічні інтереси, тому спір не може бути переданий на розгляд арбітражу з огляду на його правову природу.

Чинне законодавство обмежує право сторін на вільний вибір арбітражу в разі, якщо спір виник у результаті виконання договору про публічні закупівлі, оскільки мова йде про витрачання та використання коштів державного підприємства та визначає виключну компетенцію на розгляд таких спорів господарськими судами.

Пункт 1 частини першої статті 22 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) визначає, щоспір, який відноситься до юрисдикції господарського суду, може бути переданий сторонами на вирішення третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, крім спорів, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні договорів про публічні закупівлі з урахуванням частини другої цієї статті. Відповідно до частини другої статті 22 ГПК України цивільно-правові аспекти спорів, зазначених у пунктах 2, 7 частини першої, пункті 6 частини другої статті 20 цього Кодексу, спорів, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні договорів про публічні закупівлі, можуть бути передані на вирішення міжнародного комерційного арбітражу.

Зазначає, що поняття спору є ширшим від поняття цивільно-правового аспекту спору.

Крім того, правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Рішення Господарського суду міста Києва від 13 жовтня 2020 року та постанова Північного апеляційного господарського суду від 24 лютого 2021 року у справі 910/9841/20, на які послався апеляційний суд, не містять встановлених преюдиційних фактів, в них надана лише правова оцінка судом певних фактів, а за правовими висновками Верховного Суду звільнення від доказування, навіть у разі наявності преюдиційних обставин встановлених у рішенні суду, не може мати абсолютного характеру і не має сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Зазначені судові рішення оскаржуються в судовому порядку.

Отже, суд повинен самостійно оцінювати обставини (факти), які є предметом судового розгляду та ухвалити рішення з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм.

У липні 2021 року від Компанії надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Вважає, що підстави для відмови у визнанні та наданні дозволу на виконання арбітражного рішення у цій справі відсутні, оскільки предметом вирішення МКАС при ТПП України був саме цивільно-правовий спір, який виник із договірних відносин, а не з правовідносин, пов`язаних безпосередньо з процедурою закупівлі. Звертає увагу на презумпцію дійсності арбітражної угоди, відсутності підстав для зупинення провадження у справі.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 05 липня 2021 року відкрито апеляційне провадження у цій справі.

Ухвалою Верховного Суду від 17 серпня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 24, частиною другою статті 351 ЦПК України передбачено, що Верховний Суд переглядає в апеляційному порядку судові рішення апеляційних судів, ухвалені ними як судами першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини першої, третьої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача та пояснення представників учасників справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, відзив на неї та наявні у справі матеріали, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У справі встановлено, що 06 квітня 2018 року між ДП «АМПУ» та Компанією укладено договір підряду на виконання робіт № 89-В-ЮЖФ-18, відповідно до якого Компанія зобов`язалася виконати роботи з будівництва об`єкта «Реконструкція операційної акваторії 1-го ковша Сухого лиману Іллічівської філії ДП «АМПУ» із збільшенням глибини до 15 м», які мали виконуватись у три черги, а ДП «АМПУ» зобов`язалося оплатити такі роботи.

Зазначений договір укладено шляхом тендерної процедури.

Пункт 18.15 цього договору містить застереження, згідно з яким сторони погодили, що усі спори, розбіжності чи вимоги, які виникають із цього договору або у зв`язку з ним, зокрема, щодо його тлумачення, виконання, порушення, припинення чи недійсності, підлягають вирішенню у МКАС при ТПП України згідно з його регламентом. Правом, яке регулює цей договір, є матеріальне право України. Арбітражний суд складається з трьох арбітрів. Місцем проведення засідання Арбітражного суду є м. Київ. Мовами арбітражного розгляду є українська, російська.

Частиною першою статті 7 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» визначено, що арбітражна угода - це угода сторін про передачу до арбітражу всіх або певних спорів, які виникли або можуть виникнути між ними в зв`язку з будь-якими конкретними правовідносинами, незалежно від того, чи мають вони договірний характер чи ні. Арбітражна угода може бути укладена у вигляді арбітражного застереження в контракті або у вигляді окремої угоди.

За змістом цієї норми виключно наявність арбітражної угоди, укладеної між сторонами, є підставою для розгляду справи арбітражем.

Рішенням МКАС при ТПП України від 11 березня 2021 року у справі № 117/2020 за позовом Компанії до ДП «АМПУ» припинено арбітражне провадження в частині стягнення з ДП «АМПУ» 76 871 дол. США, у тому числі (а) заборгованості за сплатою вартості виконаних робіт у сумі 49 008 дол. США, (б) пені у сумі 26 647 дол. США та (в) трьох відсотків річних у сумі 1 216 дол. США, у зв`язку з відмовою Компанії від своїх позовних вимог. Стягнуто з ДП «АМПУ» на користь Компанії 181 503,70 дол. США - вартості виконаних робіт, 29 403,59 дол. США - пені за прострочення оплати виконаних робіт та 4 697,97 дол. США на відшкодування витрат зі сплати арбітражного збору, а всього 215 605,26 дол. США. В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» арбітражне рішення, незалежно від того, в якій країні воно було винесено, визнається обов`язковим і при поданні до компетентного суду письмового клопотання виконується з урахуванням положень цієї статті та статті 36 вказаного Закону.

Визнання та надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу - це поширення законної сили такого рішення на територію України і застосування засобів примусового виконання в порядку, встановленому ЦПК України.

Відповідно до статті 474 ЦПК України рішення міжнародного комерційного арбітражу (якщо його місце знаходиться за межами України), незалежно від того, в якій країні воно було винесено, визнається та виконується в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Згідно з вимогами частини першої статті 479 ЦПК України за результатами розгляду заяви про визнання і надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу суд постановляє ухвалу про визнання і надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу або про відмову у визнанні і наданні дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу за правилами, встановленими цим Кодексом для ухвалення рішення.

Відповідно до частини першої статті 482 ЦПК України надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу, якщо місце арбітражу знаходиться на території України, здійснюється судом у порядку, встановленому цією главою, з особливостями, передбаченими цією статтею.

Вирішуючи питання про визнання та надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу, суд не надає оцінку правильності цього рішення по суті вирішення спору, а перевіряє лише дотримання строків звернення із заявою, дотримання вимог процесуального закону щодо її форми і змісту та наявність обставин, які можуть бути підставою для відмови у визнанні та наданні дозволу на примусове виконання арбітражного рішення.

Згідно з положеннями статті VКонвенції у визнанні та наданні дозволу на примусове виконання арбітражного рішення може бути відмовлено на прохання тієї сторони, проти якої воно направлене, тільки якщо ця сторона надасть компетентній владі за місцем, де запитується визнання та виконання, докази того, що: a) сторони угоди, зазначеній у статті ІІ, були за застосованим до них законом, в будь-якій мірі недієздатні або ця угода є недійсною за законом, якому сторони цю угоду підпорядкували, а за відсутності такої вказівки, за законом країни, де рішення було винесено; b) сторона, проти якої винесено рішення, не була належним чином повідомлена про призначення арбітра або про арбітражний розгляд або з інших причин не могла подати свої пояснення; с) вказане рішення винесено щодо спору, не передбаченому або що не підпадає під умови арбітражної угоди або арбітражного застереження в договорі, з тим, однак, що якщо постанови з питань, охоплених арбітражною угодою або застереженням, можуть бути відокремлені від тих, що не охоплюються такою угодою або застереженням, то та частина арбітражного рішення, яка містить постанови з питань, охоплених арбітражною угодою або арбітражним застереженням в договорі, може бути визнана і приведена до виконання; d) склад арбітражного органу або арбітражний процес не відповідали угоді сторін чи, за відсутності такого, не відповідали закону тієї держави, де мав місце арбітраж; e) рішення ще не стало остаточним для сторін або було скасовано або призупинено виконанням компетентною владою країни, де воно було винесене, або країни, закон якої застосовується.

Згідно з пунктом а) частини другої статті VКонвенції у визнанні та приведенні до виконання арбітражного рішення може бути відмовлено, якщо компетентна влада держави, в якій запитується визнання та приведення до виконання, знайде, що об`єкт спору не може бути предметом арбітражного розгляду за законами цієї країни, або визнання та виконання цього рішення суперечить публічному порядку цієї країни.

Підстави для відмови у задоволенні клопотання про надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу передбачені статтею 36 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж», статтею 478 ЦПК України.

У частині другій статті 36 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» визначено, що у визнанні або у виконанні арбітражного рішення, незалежно від того, в якій державі воно було винесено, може бути відмовлено, якщо суд визнає, що об`єкт спору не може бути предметом арбітражного розгляду за законодавством України.

Згідно з частиною другою статті 478 ЦПК України суд відмовляє у визнанні і наданні дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу, якщо суд визнає, що відповідно до закону спір, з огляду на його предмет, не може бути переданий на вирішення міжнародного комерційного арбітражу.

Як на підставу для відмови у наданні дозволу на примусове виконання рішення МКАС при ТПП України від 11 березня 2021 року ДП «АМПУ» вказувало на те, що спір, який розглядав арбітраж, не може бути предметом арбітражного розгляду за законом України, оскільки він виник при виконанні господарського договору, пов`язаного із задоволенням державних потреб, а тому в задоволенні клопотання про визнання та приведення до виконання ухваленого цим судом рішення необхідно відмовити.

Статтею 2 Європейської конвенції про зовнішньоторговельний арбітраж передбачено, що юридичні особи, які за застосованим до них національним законом розглядаються як юридичні особи публічного права, мають право укладати арбітражні угоди.

Пунктом 1 частини першої статті 22 ГПК України передбачено, що спір, який відноситься до юрисдикції господарського суду, може бути переданий сторонами на вирішення третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, крім спорів про визнання недійсними актів, спорів про державну реєстрацію або облік прав на нерухоме майно, прав інтелектуальної власності, прав на фінансові інструменти, а також спорів, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні договорів про публічні закупівлі з урахуванням частини другої цієї статті.

Закон України «Про міжнародний комерційний арбітраж» не містить прямої заборони щодо передачі на розгляд міжнародного комерційного арбітражу спорів, що виникають при укладенні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов`язаних із задоволенням державних потреб.

За змістом абзацу другого частини другої статті 22 ГПК України цивільно-правові аспекти спорів, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні договорів про публічні закупівлі, можуть бути передані на вирішення міжнародного комерційного арбітражу.

Глава 3 розділу ІХ ЦПК України регулює питання щодо визнання та надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу, а главою 4 вказаного розділу врегульовано порядок здійснення провадження у справах про надання дозволу на примусове виконання рішень третейських судів.

Таким чином, спір, що виник при виконанні господарських договорів, пов`язаних із задоволенням державних потреб, не може бути предметом розгляду третейського суду на території України, але може бути віднесений сторонами до компетенції міжнародного арбітражного суду.

Верховний Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що оскільки договір підряду від 06 квітня 2018 року № 89-В-ЮЖФ-18 укладено відповідно до Закону України «Про публічні закупівлі» він є договором про публічну закупівлю, а тому як такий, що зачіпає публічні інтереси, не може бути переданий на розгляд арбітражу з огляду на його правову природу.

Так, за змістом абзацу другого частини другої статті 22 ГПК України цивільно-правові аспекти спорів, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні договорів про публічні закупівлі, можуть бути передані на вирішення міжнародного комерційного арбітражу.

Пункт 18.15 договору містить застереження, згідно з яким сторони погодили, що усі спори, розбіжності чи вимоги, які виникають із цього договору або у зв`язку з ним, зокрема, щодо його тлумачення, виконання, порушення, припинення чи недійсності, підлягають вирішенню у МКАС при ТПП України згідно з його регламентом. Частина друга статті 22 ГПК України не містить заборони на укладання такого застереження.

Щодо доводів апеляційної скарги про співвідношення спору, аспекту цивільно-правового спору та змісту застереження у пункті 18.15 договору, то вони зводяться до власного тлумачення умов договору та норм права.

Відхиляючи ці доводи, Верховний Суд виходить з такого.

При розмежуванні цивільно-правових (приватно-правових) та публічно-правових аспектів спорів визначальним є характер правовідносин між сторонами, якими у першому випадку є рівноправність сторін договору та їх статусу у таких відносинах, а в іншому - наявність в однієї із сторін договору публічних відповідних управлінських функцій.

Відповідно до частини першої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Ці особливості випливають з мети Закону, якою є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.

За змістом Закону України «Про публічні закупівлі» публічно-правовими є відносини з державного регулювання, контролю у сфері закупівель та громадського контролю, визначення загальних умов здійснення закупівель, їх видів, порядку проведення закупівель та процедур торгів, переговорних процедур, звітності про результати проведення закупівлі тощо.

Згідно з частиною другої статті 22 ГПК України цивільно-правові аспекти спорів, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні договорів про публічні закупівлі, можуть бути передані на вирішення міжнародного комерційного арбітражу.

Отже, на відміну від спорів, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні договорів про публічні закупівлі з урахуванням частини другої цієї статті, які мають публічно-правові аспекти і які підлягають розгляду лише у порядку господарського судочинства, цивільно-правові аспекти таких спорів можуть бути передані на вирішення міжнародного комерційного арбітражу.

Застосований законодавцем термін «цивільно-правові аспекти спорів» за своїм смисловим значенням та переслідуваною законодавцем метою по суті є різновидом саме цивільно-правового спору, який у спірному випадку виник на стадії виконання стороною договірного обов`язку зі сплати коштів за надані послуги.

Питання правових наслідків порушення зобов`язання, відповідальності за порушення зобов`язання врегульовані главою 51 розділу 1 книги п`ятої Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

За своєю правовою природою спір, який переданий сторонами у цій справі на вирішення МКАС при ТПП України, є саме цивільно-правовим спором, оскільки стосується виконання укладеного цивільно-правового договору, а не виконання договору про закупівлі у розумінні Закону України «Про публічні закупівлі».

Отже, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що національним законодавством передбачена заборона передачі на розгляд міжнародного арбітражного суду спору, що виник при виконанні договорів, пов`язаних із задоволенням державних потреб.

Подібний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2020 року у справі № 824/235/2018 (провадження № 61-19916ав19).

Київський апеляційний суд, як суд першої інстанції, обґрунтовано зауважив, що боржником - ДП «АМПУ» не надано будь-яких обґрунтувань та доказів, які є підставою для відмови у задоволенні заяви Компанії відповідно до вимог вищезазначених норм та не зазначено обставин, які передбачені статтею 478 ЦПК України.

У справі встановлено, що арбітражна угода не визнана недійсною; боржника було належним чином сповіщено про призначення арбітра та про арбітражний розгляд; рішення не суперечить арбітражній угоді; склад міжнародного комерційного арбітражу та арбітражна процедура відповідали угоді між сторонами; рішення вже стало обов`язковим для сторін, не було скасовано та його виконання не зупинено судом.

З висновками Київського апеляційного суду про те, що заява про визнання та надання дозволу на виконання міжнародного комерційного арбітражу відповідає вимогам статті 476 ЦПК України, а боржник не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів, погоджується й Верховний Суд.

Вирішуючи питання про визнання та надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу, суд не може оцінювати його правильність по суті чи вносити будь-які зміни до його змісту, а перевіряє лише дотримання строків звернення з клопотанням, дотримання вимог процесуального закону щодо його форми і змісту та наявність обставин, які можуть бути підставою для відмови в задоволенні заяви.

Застереження про порушення публічного порядку як підстава для відмови у визнанні та наданні дозволу на примусове виконання іноземного арбітражного рішення, є своєрідним механізмом, який закріплює пріоритет державних інтересів над приватними, охороняє публічний порядок держави від будь-яких негативних впливів на нього. Застереження про публічний порядок у міжнародному праві не допускає визнання на території держави рішення арбітражного суду, якщо в результаті його виконання буде вчинено дії, які прямо заборонені законом або заподіюють шкоду суверенітету чи безпеці держави.

Під публічним порядком необхідно розуміти правопорядок держави, визначені принципи і засади, які становлять основу існуючого у ній ладу (стосуються її незалежності, цілісності, самостійності й недоторканості й основних конституційних прав, свобод, гарантій тощо). Публічний порядок будь-якої держави включає фундаментальні принципи і засади правосуддя, моралі, які держава має намір захистити навіть тоді, коли це не має прямого стосунку до самої держави; правила, які забезпечують фундаментальні політичні, соціальні та економічні інтереси держави; обов`язок держави з дотримання своїх зобов`язань перед іншими державами та міжнародними організаціями.

Правова концепція публічного порядку існує для того, щоб захистити державу від іноземних арбітражних рішень, які порушують діючі в державі фундаментальні принципи справедливості і правосуддя. Ці положення покликані встановити правовий бар`єр на шляху рішень, ухвалених всупереч кардинальним процесуальним і матеріально-правовим принципам, на яких тримається публічний порядок. Вони також призначені не допустити можливість визнання та надання дозволу на виконання рішень, пов`язаних з корупцією чи неприпустимим невіглаством арбітрів.

Частиною першою статті 47 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що право, що застосовується до договору згідно з положеннями цього розділу, охоплює дійсність договору, тлумачення договору, права та обов`язки сторін, виконання договору, наслідки невиконання або неналежного виконання договору, припинення договору, наслідки недійсності договору, відступлення права вимоги та переведення боргу згідно з договором.

Стаття 627 ЦК України визначає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

З огляду на зазначене, рішенням МКАС при ТПП України від 11 березня 2021 року було вирішено питання стягнення з ДП «АМПУ» на користь Компанії грошових коштів у зв`язку з невиконанням умов договору, підписаного та погодженого сторонами, який є чинним та недійсним у судовому порядку не визнавався, є обов`язковим для сторін.

Рішення міжнародного комерційного арбітражу не створює для боржника обов`язку сплатити за щось протизаконне чи аморальне, не свідчить про порушення бюджетного законодавства.

Під час вирішення питання про визнання рішення міжнародного комерційного арбітражу та надання дозволу на його виконання суд має обмежену компетенцію (враховуючи те, що сторони добровільно довірили вирішення спору арбітражу), не здійснює оцінки законності та обґрунтованості рішення міжнародного комерційного арбітражу по суті вирішення спору, правильності або неправильності сум, які міжнародний комерційний арбітраж визнав такими, що підлягають до стягнення, а лише встановлює наявність або відсутність підстав для відмови у задоволенні заяви про видачу виконавчого документа, визначених законом. Закон містить вичерпний перелік процесуальних форм судового контролю, будь-яке інше втручання судів у рішення міжнародного комерційного арбітражу є неприпустимим.

ДП «АМПУ» не обґрунтувало, що визнання та виконання арбітражного рішення міжнародного комерційного арбітражу, зокрема у частині стягнення заборгованості зі сплати вартості виконаних робіт, вплине на суспільні, економічні та соціальні основи діяльності держави Україна або в результаті його виконання будуть вчинені дії, які прямо заборонені законодавством України або заподіюють шкоду суверенітету чи безпеці держави Україна.

Враховуючи умови укладеного між сторонами договору, відсутність відомостей про недійсність арбітражного застереження, або умов договору, необхідно дійти висновку, що рішення МКАС при ТПП України від 11 березня 2021 року, ухвалене у спорі, передбаченому арбітражною угодою, а виконання цього рішення не порушує публічний порядок України.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд повинен самостійно оцінювати обставини (факти), які є предметом судового розгляду та ухвалити рішення з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм, а рішення Господарського суду міста Києва від 13 жовтня 2020 року та постанова Північного апеляційного господарського суду від 24 лютого 2021 року у справі 910/9841/20, на які посилався Київський апеляційний суд, не містить встановлених фактів, на які можна послатися саме як на преюдиційні, в них надана лише правова оцінка судом певних фактів є безпідставними. Апеляційний суд, як суд першої інстанції, не посилався на наявність преюдиційних фактів, встановлених зазначеними рішеннями.

З огляду на передбачені статтею 367 ЦПК України межі розгляду справи судом апеляційної інстанції, не заслуговують на увагу доводи заявника, які фактично зводяться до власного тлумачення законодавства.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судового рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскарженої ухвали - без змін.

Керуючись статтями 24, 351, 367, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» залишити без задоволення.

Ухвалу Київського апеляційного суду від 19 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 28 вересня 2021 року.

Судді: В. В. Яремко

І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний