Справа № 575/986/18>
провадження № 2/578/118/21
Рішення

Іменем України

17 вересня 2021 року смт Краснопілля

Краснопільський районний суд Сумської області у складі: головуючого судді Басової В.І., з участю секретаря с/з Верещак С.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и в:

06.08.2018 року Позивач звернувся до Великописарівського районного суду Сумської області з даною позовною заявою та з посиланням на обставини викладені у ній, просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №б/н від 15.10.2007 року у розмірі 116996,16 грн станом на 09.04.2018 року яка складається з наступного: 7777, 42 - заборгованість за кредитом, 109218,74 грн - заборгованість за відсотками за період з 15.10.2007 року по 02.07.2017 року та судові витрати 1762,00 грн.

Заочним рішенням Великописарівського районного суду Сумської області від 22.10.2018 позов задоволено повністю.

Ухвалою Великописарівського районного суду Сумської області від 03.05.2019 року вказане заочне рішення скасоване.

Під час нового розгляду позивач уточнив позовні вимоги та зазначив, що відповідно до укладеного договору № б/н від 15.10.2007 ОСОБА_1 15.10.2007 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Щодо зміни кредитного ліміту банк керується п. 3.2, п.3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання договору є прямою і безумовною згодою позичальника прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п. 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідач підтвердила свою згоду шляхом підписання заяви разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», що складає між нею та банком договір. При укладенні договору сторони керувалися ч.1 ст.634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропоновувати свої умови договору. Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http: //privatbank.ua/terms/pages/70/, з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п.5.5 «Правил користування платіжною карткою». Пунктом 5.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни тарифів та інших невід`ємних частин договору. Таким чином, розмір відсоткової ставки може змінюватись банком за умов інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах зазначених в п 4.9 Умов та Правил надання банківських послуг і п. 5.8 Правил користування платіжною карткою. Відповідно до п. 6.3 до обов`язків позичальника відноситься отримання виписки про стан картрахунків та про здійснені операції по картрахункам. ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі, надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, тобто зобов`язання за вказаним договором не виконала. У зв`язку з чим станом на 15.10.2019 має заборгованість 675940,14 грн, яка складається з наступного: 7777, 42 грн - заборгованість за кредитом, 665333,88 грн - заборгованість по відсотках за користування кредитом, 2828,84 грн - заборгованість за пенею та комісією. Банк на свій розсуд може вимагати від боржника будь- яку частину суми заборгованості за кредитом, таким чином до стягнення становить сума 91636,15 грн., з яких: 7777,42 грн- заборгованість за кредитом (тілом кредита); 83858,73 грн. - заборгованість по відсотках за користування кредитом за період з 26.06.2019 по 01.08.2019 р. Просив стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 91636,15 грн та судові витрати.

08 січня 2020 року від відповідачки надійшов відзив на позовну заяву, в якому з позовними вимогами не згодна , зазначала про їх безпідставність, оскільки грошових коштів не отримувала і позивачем не доведено належними та допустимими доказами факти отримання нею грошових коштів згідно переліку (т.3 ас.169-172) не підтверджені. Вважала, що договір позики у письмовій формі укладений не був, умови та правила банківських послуг постійно змінюються в односторонньому порядку, тому не можуть братися до уваги, зазначені позивачем докази не можуть вважатися договором приєднання. Вважала, що підписана анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не може бути підставою для стягнення процентів за користування кредитними коштами та пені за невиконання кредитного договору, оскільки така заява не може розцінюватись як стандартна ( типова) форма кредитного договору. Позивачем не додано первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Розрахунок заборгованості, наданий АТ КБ «Приватбанк», фактично містить лише певні показники, але не наданий алгоритм (формула), за яким можливо встановити та перевірити, як з наведених показників утворився результат, який взятий за основу розрахунку, в тому числі відсотків з яких сум розрахована пеня, штрафи тощо, за який період або з яких показників, а тому наданий розрахунок є неналежним доказом. Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з умов та правил надання банківських послуг відповідачем не підписані, а тому не доводять факту досягнення між сторонами по справі домовленості щодо кредитних вимог банку. Також просила застосувати сплив строку позовної давності до всіх вимог позивача, обґрунтовуючи обставинами, зазначеними у відзиві.

13 лютого 2020 року позивач надіслав відповідь на відзив, вважаючи заявлені позовні вимоги обґрунтованими, а доводи відповідача безпідставними. Щодо спливу строку позовної давності зазначив, що кредитний договір є чинний та продовжує свою дію, обставини на які посилався відповідач не відповідають дійсності, а строк позовної давності позивачем дотримано при зверненні до суду.

22 липня 2020 року ухвалою Великописарівського районного суду Сумської області задоволено заяву про самовідвід судді Великописарівського районного суду Сумської області Семенової Оксани Сергіївни у цивільній справі за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

29 липня 2020 року ухвалою судді Краснопільського районного суду Сумської області Басовою В.І. прийнято до розгляду дану цивільну справу.

02 грудня 2020 року від представника відповідача адвоката Цуркан В.І. надійшла заява про вирішення питання про розподіл судових витрат, пов`язаних з розглядом цивільної справи, згідно якої, враховуючі наведені обґрунтування, просив за наслідками розгляду цивільної справи №575/986/18 стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 : судовий збір за подання заяви про перегляд заочного рішення 384,20 грн.; судовий збір за подання апеляційної скарги на ухвалу Великописарівського районного суду Сумської області від 24.06.2019 - 384, 20 грн.; оплату гонорару послуг та роботи адвоката Нежевело В.В.- 8000 грн.; оплату гонорару послуг та роботи адвоката Цуркан В.І.- 3200 грн.; поштові витрати, пов`язані з розглядом цивільної справи 385,50 грн.; поштові витрати на підтвердження надіслання документальних доказів стороні позивача 23,00 грн. Заявлені вимоги мотивовані тим, що адвокати Цуркан В.І. та Нежевело В.В. кожен окремо на підставі договорів про правничу допомогу від 25.03.2019 (адвокат Нежевело В.В.) та від 30.04.2019 (адвокат Цуркан В.І.) надавали відповідачу ОСОБА_1 правничу допомогу по вищеназваному цивільному спору, за що отримали гонорари 8000 грн. та 3200 грн., що підтверджується актами приймання передачі виконаних робіт за договором та квитанціями, які надані представниками.

Після надходження клопотань та заяв по суті позовних вимог від сторін неодноразово надходили заяви та клопотання з процесуальних питань, які вирішувались судом по мірі їх надходження.

Сторони в судове засідання 17 вересня 2021 року не з`явились, повідомлені належним чином про розгляд справи, причини неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення справи не надійшло.

Суд, розглянув позовну заяву та додані матеріали, повно та всебічно з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, і, об`єктивно оцінивши докази, доходить наступних висновків.

Судом встановлено, що Позивач має Банківську ліцензію за №22 на право надання банківських послуг від 05 жовтня 2011 року, визначених частиною третьою статті 47 ЗУ «Про Банки і Банківську діяльність», інші дозволи НБУ щодо здійснення банківської діяльності та Статут ПАТ КБ «Приват Банк».

15.10.2007 року відповідач звернулась до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н, згідно з якою отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 4000,00 гривень. Крім того, у вказаній заяві зазначено базову відсоткову ставку 22,8 % з розрахунку 360 днів у році, а також зазначено, що розмір щомісячних платежів складає 7% від заборгованості. Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки ( т.1 ас.16). Відповідачу видано кредитну картку № НОМЕР_1 , зі строком дії до останнього дня 06/2015 року ( т.3 ас.77)

З довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 вбачається, що їй збільшувався кредитний ліміт до 8000,00 грн. ( т.1 ас.15).

Додані банком до позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку відповідачем не підписані (т.1 ас.17-23).

Згідно паспорта серія НОМЕР_2 від 21.10.1998 року виданого Великописарівським РВУМВС України в Сумській області прізвище відповідача зазначено як ОСОБА_1 ( т.1 ас.23).

Згідно паспорта серія НОМЕР_3 від 12.11.2014 року виданого Великописарівським РСУДМС України в Сумській області прізвище відповідача зазначено як ОСОБА_1 (т.1 ас.167).

10 серпня 2020 року ухвалою судді Краснопільського районного суду Сумської області виправлено описку у написанні прізвища відповідача вважаючи вірним прізвище « ОСОБА_1 » .

Згідно з наданим банком уточненим розрахунком заборгованості, ОСОБА_1 станом на 15.10.2019 має заборгованість у розмірі 675940,14 грн., яка складається з наступного: 7777, 42 грн. - заборгованість за кредитом, 665333,88 грн. - заборгованість по відсотках за користування кредитом, 2828,84 грн. - заборгованість за пенею та комісією. Банк на свій розсуд вимагає від боржника частину заборгованості за кредитом, вважаючи достатньою до стягнення суму 91636,15 грн., з яких: 7777,42 грн.- заборгованість за кредитом (тілом кредита); 83858,73 грн. - заборгованість по відсотках за користування кредитом за період з 26.06.2019 по 01.08.2019 р ( т.3 ас.96-99).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, - при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг відповідачем не підписані.

Позивачем не доведено, що Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, доданий до позовної заяви, не відрізняється по змісту від відповідних Умов та Правил, що були розміщені на офіційному сайті позивача у редакції, яка була чинною на момент підписання анкети-заяви, тому суд дійшов висновку, що їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 15.10.2007 року шляхом підписання анкети-заяви.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Як встановлено, згідно підписаної відповідачем заяви № б/н від 15.10.2007 базова відсоткова ставка становить 22,8 % виходячи із розрахунку 360 днів у році, розмір комісії за кредитне обслуговування - 1 % від суми заборгованості.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що процентна ставка стосовно використання кредитних коштів збільшувалась банком, зокрема з 01.01.2013 року до 30 % річних, з 01.09.2014 року до 34,80 % річних, з 01.04.2015 року до 43,20 % річних ( т.1 а.с.8-14).

У ст. 628 ЦК України йдеться про те, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з підписаної відповідачем заяви № б/н від 15.10.2007 сторони погодили розмір базової процентної ставки на момент укладення кредитного договору на рівні 22,8 % річних. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що з відповідачем було погоджено підвищення процентної ставки до 30 %, 34,8% та 43,2% річних, а також на підтвердження того, що сторонами обумовлено види та розміри штрафів, за неналежне виконання позичальником прийнятих на себе зобов`язань, АТ КБ «Приватбанк» всупереч положеннями ст. 81 ЦПК України суду не надано.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, банк надав суду розрахунок заборгованості по процентам за користування кредитними коштами, в якому розмір заборгованості по процентам з 01.01.2013 обрахований, виходячи з підвищених процентних ставок, які в установленому законом порядку з відповідачем не були погоджені.

Розрахунку заборгованості по процентам за користування кредитними коштами, виходячи з базової процентної ставки 22,8 % річних позивачем до суду не надано, а тому відсутні підстави для задоволення вимоги банку про стягнення заборгованості по процентам у заявленому позивачем розмірі

Щодо заявлених вимог банку про стягнення заборгованості за тілом кредиту, то суд визнає вказані вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Зокрема, з наданих АТ «Приватбанк» до суду копії заяви позичальника № б/н від 15.10.2007, відомостей з банківського програмного комплексу та розрахунку заборгованості, який підтверджує факт використання кредитних коштів, їх часткове повернення відповідачем ОСОБА_1 вбачається, що вона погодилась із запропонованими банком умовами використання кредитних коштів.

В ч.1 ст.1049 ЦК України зазначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, за встановлених обставин отримання ОСОБА_1 кредитної картки та користування кредитними коштами, остання має перед банком обов`язок щодо погашення заборгованості за простроченим тілом кредиту 7777, 42 грн., та вимоги про їх стягнення ґрунтуються на приписах чинного законодавства та узгоджуються з умовами надання кредиту позивачем, знайшли підтвердження доказами, перевіреними і оціненими судом.

За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості по кредитному договору № б/н від 15.10.2007 за кредитом в розмірі 7777, 42 грн.

08 січня 2020 року від відповідачки надійшов відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволенні позову, в т.ч. з підстав спливу строку позовної давності, оскільки позивачем при зверненні до суду пропущено строк позовної давності, про застосування якого вона заявляє шляхом подачі письмової заяви .

Відповідно до ст.ст. 526, 530, 610, ч.1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Як встановлено судом, банк звернувся до суду з вимогами про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитом у серпні 2018 року.

Згідно виписки по рахунку відповідача, 25.09.2013 року ОСОБА_1 самостійно поповнила кредитну картку готівкою в терміналі самообслуговування АДРЕСА_1 магазину ІНФОРМАЦІЯ_1 на суму 300 грн. ( т. 1 ас.189).

З 26.09.2013 року по 13.03.2019 року банком самостійно здійснювалось автоматичне погашення заборгованості шляхом списання з іншої картки, а також нараховувались проценти та штрафи.

Кошти які перераховані банку 13.03.2019 в розмірі 470,89 грн., 10.04.2019 року в сумі 618,38 грн, 15.04.2019 року у сумі 491,29 грн., 06.05.2019 року 618,38 грн та 20.05.2019 року в сумі 272,22 грн є коштами перерахованими відповідно до постанови начальника Великописарівського РВ ДВС Мовчан Л.О. від 27.02.2019 та 01.03.2019 якими звернено стягнення на доходи боржника, що не можна вважати перериванням перебігу строку позовної давності. ( т.3 ас.99, провадження 2-і/575/1/20 а.с.22-25 а.с.52, т.5 а.с.115-116).

Відповідачу видано кредитну картку № НОМЕР_1 , зі строком дії до останнього дня 06/2015 року.

Позивачем не надано доказів продовження строку дії картки або отримання відповідачем у АТ КБ «ПриватБанк» нової кредитної картки з іншим строком дії.

Кредитна картка діє в межах визначеного нею строку. За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінчення строку дії договору.

Письмова згода позичальника на збільшення позовної давності відсутня.

Оскільки позивачем останній платіж щодо погашення заборгованості по карті було здійснено 25.09.2013 року, дія картки закінчилась у червні 2015 року, а позов подано у серпні 2018 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, про застосування якої просила відповідач, суд приходить до висновку про відмову в позові на підставі пропуску строку позовної давності.

Що стосується вимог відповідача про стягнення судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідачкою були понесені витрати, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги, що підтверджується договором про надання правничої допомоги від 25 березня 2019 р. укладеного між адвокатом Нежевело В. В. та ОСОБА_1, розрахунковою квитанцією від 25.03.2019 р. про оплату ОСОБА_1 витрат за правничу допомогу в сумі 5000 грн, додатковим договором про правничу допомогу від 30.04.2019 №7/1 р., розрахунковою квитанцією від 25.03.2019 р. про оплату ОСОБА_1 витрат за правничу допомогу в сумі 3000 грн., актом приймання-передачі виконаних робіт від 21.08.2019 р. за договором про надання правничої допомоги, договором про надання правничої допомоги від 11 лютого 2020 року укладеним між адвокатом Цуркан В.І. та ОСОБА_1, розрахунковою квитанцією від 11.02.2020 р. про оплату ОСОБА_1 витрат за правничу допомогу в сумі 5000 грн, актом приймання-передачі виконаних робіт від 27.11.2020 р. за договором про надання правничої допомоги.

Також відповідачем понесені витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій: а саме 385,50 грн.- поштові витрати пов`язані з розглядом цивільної справи та 23,00 грн -поштові витрати на підтвердження надіслання документальних доказів стороні.

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому суд зазначає про відсутність обов`язку присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Відтак, при визначенні суми відшкодування враховується критерій реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті ж самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.

Так, у справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 Рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями). У рішенні Європейського суду «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд вважає завищеною оплату наданих послуг представниками відповідача адвокатами Нежевело В.В. та Цуркан В.І. На переконання суду, дії щодо консультацій, складення заяв, правовий супровід, які вказані в актах приймання-передачі виконаних робіт від 21.08.2019 року та 27.11.2020р р. за договорами про надання правничої допомоги, не вимагали значного обсягу юридичної і технічної роботи та значних витрат часу на виконання даних робіт адвокатами.

З урахуванням наведеного, критеріїв співмірності, реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру, враховуючи, що в задоволенні позовних вимог банку відмовлено, суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 /шість тисяч/ гривень 00 коп., витрати пов`язані з розглядом справи в сумі 385/ триста вісімдесят п`ять/ гривень 50 коп. та поштові витрати в сумі 23/ двадцять три/ гривні 00 коп.

В силу ст. 141 ЦПК України судовий збір сплачений відповідачем за подання заяви про перегляд заочного рішення в розмірі 384,20 грн. та сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги на ухвалу Великописарівського районного суду Сумської області від 24.06.2019 в розмірі 384, 20 грн. підлягає стягненню з позивача на користь відповідача. Судовий збір, сплачений позивачем при подачі позову до суду, відшкодуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 264, 265, 268, 272, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України,

у х в а л и в:

В задоволенні позову акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати: 6000 /шість тисяч/ гривень 00 коп. на правову допомогу, 768 / сімсот шістдесят вісім/ гривень 40 грн. сплачений судовий збір, 385/ триста вісімдесят п`ять/ гривень 50 коп. витрати пов`язані з розглядом справи та 23/ двадцять три/ гривень 00 коп. поштові витрати.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення через суд першої інстанції до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Якщо було подано апеляційну скаргу і рішення за цією скаргою не скасовано, воно набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повні найменування учасників справи:

Позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», юридична адреса 01001, м. Київ вул. Грушевського, буд 1 Д, адреса для листування 49094, м. Дніпро вул. Набережна Перемоги, буд 50 , .

Відповідач: ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 , фактично проживає за адресою АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

Представник відповідача - адвокат Нежевело Валентина Вікторівна, адреса: АДРЕСА_4

Представник відповідача - адвокат Цуркан Віктор Іванович, адреса: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 .

Суддя В.І.Басова

Повний текст рішення виготовлений 27 вересня 2021 року.