Справа № 594/120/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2021 року м.Борщів

Борщівський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючої-судді: Губіш О.А.

при секретарі: Окулянко У.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -

в с т а н о в и в :

25 січня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 26 грудня 1992 року, який було зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м.Калінінград Російської Федерації. Від шлюбу мають одну дитину - сина ОСОБА_3 , який на даний час є повнолітнім.

Поряд з тим, зазначила, що через різні характери, різні погляди на шлюб та сім`ю, з листопада 2012 року з відповідачем припинили шлюбні стосунки та перестали вести спільне господарство і з того часу проживають окремо.

За таких обставин вважає, що шлюб між ними існує формально, подальше збереження шлюбу є неможливим, суперечить її інтересам, а розірвати шлюб через орган РАЦС відповідач відмовляється, у зв`язку з чим просила суд шлюб між ними розірвати.

Ухвалою Борщівського районного суду Тернопільської області від 09 липня 2021 року відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів з дня одержання копії ухвали надіслати відзив на позовну заяву.

Цьому передувало рішення суду, викладене в ухвалі від 10 лютого 2021 року, якою позивачу вказано на недоліки позовної заяви зокрема, щодо наявності спору між сторонами, так як при звернені до суду ОСОБА_1 не було вказано вчому полягає порушення її прав чи законних інтересів обставини, які б свідчили про те, що сторони не можуть розірвати шлюб через орган РАЦС, позивачем не наведено, і докази, які б стверджували дані обставини, нею не було зазначено. Поряд з тим, суд зауважив, що позивач не надала достовірної інформації щодо місцязнаходження відповідача, який є громадянином іншої держави.

Ухвалою суду від 19 лютого 2021 року було постановлено позовну заяву повернути, оскільки позивач, вжитими заходами, не усунув недоліки такої.

В подальшому а саме 05 травня 2021 року постановою Тернопільського апеляційного суду ухвала Борщівського районного суду від 19 лютого 2021 року була скасована, а справа направлена до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Враховуючи те, що в поданій до суду позовній заяві позивач зазначила місцезнаходження відповідача, як останнє відоме на території України, - АДРЕСА_1 , та направлені відповідачу за вказаною адресою матеріали справи, зокрема, ухвала суду про відкриття провадження у справі, копія позовної заяви, повернуті до суд без вручення, суд про надходження позову, неодноразово повідомляв відповідача, шляхом розміщення на офіційному сайті відповідного повідомлення.

Станом на день розгляду справи судом від відповідача відзиву на позов, будь-які інші заяви чи повідомлення не надходили.

За таких обставин, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.112 Сімейного кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Як встановлено судом, що сторонами не оспорювалося, стверджено свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого 26 грудня 1992 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м.Калінінград Російської Федерації, громадяни держави ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрували шлюб 26 грудня 1992 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у м.Калінінград Російської Федерації. Після укладення шлюбу присвоєно прізвище дружині « ОСОБА_5 ». Від шлюбу мають одну дитину, сина ОСОБА_3 , який на даний час є повнолітнім.

Поряд з тим, як слідує зі змісту позовної заяви, позивач вказує на те, що відповідач є громадянином Росії, проте, через орган РАЦС шлюб розірвати відмовляється. При цьому, позивач вказує суперечливі дані стверджуючи, що відповідач в позасудовому порядку шлюб розірвати відмовляється, заявляє, що з таким не спілкується, будь-яких відносин не підтримує, про місце перебування/проживання відповідача інформацією не володіє.

Чим, зокрема, і обґрунтовує своє звернення за місцем власного проживання в Україні, посилаючись на те, що відповідач в минулому був зареєстрований на території держави. При цьому, роблячи також посилання на те, що через збройну агресію Російської Федерації не може виїхати за місцем проживання відповідача.

Будь-яких доказів, які б стверджували наведені у поданій до суду позовній заяві обставини, позивачем надано не було.

Доказів, які б стверджували ті обставини, що сторони спільно не проживають, господарства не ведуть, шлюбні стосунки не підтримують з 2012 року суду позивачем надано не було, не здобуто таких і в ході розгляду справи.

При цьому, суд враховує суперечливі дані позивача, яка то стверджує, що сторони разом не проживають з 2012 року, то вказує, що з 2002 року вже проживала з сином на території України, а відповідач у Російській Федерації.

З огляду на зазначене вище, за відсутності доказів, суд позбавлений можливості з`ясувати фактичні взаємини подружжя, зокрема, і період протягом якого, за твердженням позивача, сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть, а отже і зробити висновок про доцільність подальшого спільного проживання подружжя та збереження шлюбу.

Поряд з тим, неповідомлення позивачем місцязнаходження відповідача, який є громадянином іншої держави, унеможливлює у даному випадку виконання судом передбачених законом вимог щодо здійснення судового провадження у справі, де стороною є громадянин іншої держави.

Відповідно до ст. 63 Закону України «Про міжнародне приватне право», припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу.

Згідно зі ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право», правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином (ч. 1); подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання (ч. 2); вибір права згідно з частиною другою цієї статті обмежений лише правом особистого закону одного з подружжя без застосування частини другої статті 16 цього Закону. Угода про вибір права припиняється, якщо особистий закон подружжя стає спільним.

Статтею 16 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено: особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є.

Відповідно до п. 2 ст. 28 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, ратифіковану Україною відповідним Законом № 240/94-ВР (240/94-ВР ) від 10.11.1994, якщо один з подружжя є громадянином однієї Договірної Сторони, а другий іншої Договірної Сторони, застосовується законодавство Договірної Сторони, установа якої розглядає справу про розірвання шлюбу.

Частиною 2 ст. 29 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, ратифіковану Україною відповідним Законом № 240/94-ВР (240/94-ВР ) від 10.11.1994 визначено: по справах про розірвання шлюбу у випадку, передбаченому пунктом 2 статті 28, компетентні установи Договірної Сторони, на території якої проживає подружжя. Якщо один із подружжя проживає на території однієї Договірної Сторони, а другий на території іншої Договірної Сторони, по справах про розірвання шлюбу компетентні установи обох Договірних Сторін, на територіях яких проживає подружжя.

Тому, враховуючи викладене, на підставі ст. 112 Сімейного кодексу України, Закону України «Про міжнародне приватне право»,керуючись ст.ст. ст.ст. 12, 13, 81, 141, 263, 265 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення, шляхом подачі такої скарги до Тернопільського апеляційного суду через Борщівський районний суд Тернопільської області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя: