Ухвала

Іменем України

27 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 646/1905/21

провадження № 61-14911ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Авілова Олена Михайлівна, на ухвалу Червонозаводського районного суду міста Харкова від 14 квітня 2021 року та постанову Харківського апеляційного суду від 09 серпня 2021 року

у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Бабенка Дмитра Анатолійовича,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою

на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Бабенка Д. А.

Скарга мотивована тим, що вироком Червонозаводського районного суду міста Харкова від 27 червня 2019 року за результатами розгляду цивільного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 у кримінальному провадженні про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином, ухвалено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 70 175 грн на відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином, а також

500 000 грн - моральної шкоди. Вирок суду набрав законної сили 25 березня 2020 року та стягувачу видано виконавчі листи.

17 березня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Бабенком Д. А. повідомлено стягувачу про неможливість здійснення дій щодо виведення частини квартири

АДРЕСА_1 , яка належить

ОСОБА_2 , у зв`язку з відмовою органу опіки та піклування у наданні дозволу на позбавлення житла неповнолітньої дитини, місце проживання якої зареєстроване у цій квартирі.

Невчинення таких дій сторона стягувача вважає протиправною бездіяльністю, оскільки обов`язком приватного виконавця є звернення

до суду з метою отримання дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно без згоди органу опіки та піклування.

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_1 просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Бабенка Д. А. щодо неможливості здійснення дій щодо виведення частини квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 , для виконання вироку Червонозаводського районного суду міста Харкова від 27 червня 2019 року;

- зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Бабенко Д.А. здійснити дії щодо виведення та реалізації частини квартири АДРЕСА_1 ,

яка належить ОСОБА_2 , для виконання вироку Червонозаводського районного суду міста Харкова від 27 червня 2019 року, у тому числі подати до суду подання про надання дозволу на звернення стягнення на частину вказаної квартири.

Ухвалою Червонозаводського районного суду міста Харкова від 14 квітня 2021 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного суду від 09 серпня 2021 року ухвалу Червонозаводського районного суду міста Харкова від 14 квітня 2021 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що скаржником не доведено належними та допустимими доказами вчинення приватним виконавцем протиправної бездіяльності під час примусового виконання судового рішення, оскільки органом опіки та піклування не надано дозволу на реалізацію квартири,

у якій зареєстроване місце проживання неповнолітньої дитини

ОСОБА_3 , 2007 року народження, будь-які подальші дії з реалізації вказаного майна суперечать вимогам законодавства. Отже приватний виконавець діяв у відповідності до вимог пункту 28 Розділу VIII Інструкції з примусового виконання рішень, що затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція № 512/5), якою передбачено порядок реалізації майна, право власності, на яке або право користування яким мають діти. Тому підстави для задоволення скарги відсутні.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат

Авілова О. М., просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення скарги, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що 28 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернувся

до приватного виконавця виконавчого округу Харківської області

Бабенка Д. А. із заявою про примусове виконання виконавчих листів Червонозаводського районного суду міста Харкова про стягнення з ОСОБА_2 70 175 грн майнової шкоди та 500 000 грн - моральної шкоди.

Постановами приватного виконавця від 15 жовтня 2020 року відкрито виконавчі провадження з виконання судового рішення за вищезазначеними виконавчими листами, які постановою від 16 жовтня 2020 року об`єднані в одне провадження.

Постановою приватного виконавця від 22 жовтня 2020 року у даному об`єднаному виконавчому провадженні накладено арешт на усе належне ОСОБА_2 майно у межах суми стягнення 627 192,50 грн.

Відповідно до листа КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 25 листопада 2020 року ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності належить квартира

АДРЕСА_2 .

Також згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 05 квітня

1996 року, виданим Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, квартира

АДРЕСА_2 , на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 .

Згідно з Інформаційною довідкою з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 23 жовтня 2020 року, у квартирі АДРЕСА_2 , зареєстроване місце проживання співвласників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7

та неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

08 лютого 2021 року приватний виконавець звернувся до Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради як представник органу опіки та піклування з метою надання дозволу на реалізацію квартири за адресою АДРЕСА_1 ,

у якій зареєстроване місце проживання неповнолітньої дитини -

ОСОБА_3 , 2007 року народження.

Відповідно до інформації Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 05 березня 2021 року вказане питання розглянуто на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради 02 березня 2021 року, враховуючи рекомендації якої, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради як представник органу опіки та піклування заперечує проти реалізації вищезазначеної квартири.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження»

(у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових

осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

За змістом статті 177 Сімейного кодексу України, статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» та статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах є обов`язком батьків.

З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Згідно з частиною третьою статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Відповідно до пункту 7 частини п`ятої статті 177 СК України органи опіки та піклування можуть відмовити у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини з одночасним зверненням до нотаріуса щодо накладення заборони відчуження такого майна лише у випадках, якщо ними встановлено, що вчинення правочину призведе до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Пунктом 28 Розділу VIII Інструкції № 512/5 передбачено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що у квартирі

АДРЕСА_2 , зареєстроване також місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , а приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Бабенком Д. А. не отримано дозвіл органу опіки та піклування на реалізацію вказаної квартири, суди дійшли обґрунтованого висновку, щовідсутність дозволу органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна боржника, в якому зареєстрована неповнолітня дитина, суперечить вимогам Інструкції № 512/5 та Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей».

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах

від 25 листопада 2019 року в справі № 718/482/15-ц (провадження

№ 61-16089св19), від 10 жовтня 2019 року в справі №751/15667/15-ц (провадження № 61-12151св19), від 18 грудня 2019 року в справі

№ 755/10564/18 (провадження № 61-11256св19) та від 30 червня 2021 року у справі № 2-8103/10 (провадження № 61-16757св20), а також в ухвалах

від 25 травня 2021 рокуу справі № 199/4994/18 (провадження

№ 61-7697ск21) та від 17 червня 2021 року.

Разом з цим, якщо орган опіки та піклування дозволу на примусову реалізацію нерухомого майна, право користування яким має дитина, не надав, приватний виконавець не позбавлений можливості продовжувати виконання рішення за рахунок іншого майна боржника.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду

від 10 жовтня 2019 року у справі № 761/15667/15-ц (провадження

№ 61-12151св19) та від 18 грудня 2019 року у справі № 755/10564/18 (провадження № 61-11256св19).

З огляду на зазначене, Верховний Суд погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Частинами п`ятою, шостою статті 394 ЦПК України передбачено, що питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів. Ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність рішення не впливають, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Керуючись частинами четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Бабенка Дмитра Анатолійовича, за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Авілова Олена Михайлівна, на ухвалу Червонозаводського районного суду міста Харкова від 14 квітня 2021 року та постанову Харківського апеляційного суду від 09 серпня 2021 року, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

С. Ю. Мартєв

В. А. Стрільчук