Єдиний унікальний номер судової справи:489/5754/20
Провадження №22-ц/812/1812/21
Постанова

Іменем України

04 жовтня 2021 року м. Миколаїв справа № 489/5754/20

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участю: позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

-представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , яка подана його представником адвокатом Душаченко Іриною Сергіївною, на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 липня 2021 року, ухвалене у складі головуючого судді Коваленка І.В., повний текст рішення складено 22 липня 2021 року,

встановив:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею право власності на Ѕ частку житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що з 03 вересня 2011 року по 02 грудня 2014 року сторони перебували у шлюбі.

26 жовтня 2011 року за спільні кошти сторони за договором купівлі-продажу придбали житловий будинок за вищезазначеною адресою, право власності на який зареєстрували за відповідачем. У 2014 році ними була приватизована земельна ділянка під житловим будинком.

Посилаючись на викладене, позивач просила про задоволення позову.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача ОСОБА_4 , посилалась, як на обрання позивачем невірного способу захисту порушення права, так і наявність підстав для закриття провадження у справі в частині вимог про поділ житлового будинку, у зв`язку з вирішенням тотожних вимог та спору між сторонами рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня 2015 року, яке набрало законної сили.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 липня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та Ѕ частку земельної ділянки за кадастровим № :03:057:0006, площею 0,0493 га за адресою: АДРЕСА_1 .

Залишено у власності ОСОБА_3 Ѕ частка житлового будинку та земельної ділянки за кадастровим № :03:057:0006 за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1 594 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що житловий будинок і земельна ділянка, які набуті сторонами у шлюбі, є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, частки яких є рівними. Суд вважав, що відсутні підстави для закриття провадження у справі, оскільки підставами та предметом даного позову є поділ, як житлового будинку, так і земельної ділянки, яка під ним знаходиться та нерозривно пов`язана з будинком, тобто є відмінним від спору у справі №2/489/2488/15.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , яка подана його представником адвокатом Душаченко І.С., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Скаргу мотивовано тим, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня 2015 року позивачу було відмовлено у задоволенні позову про поділ зазначеного житлового будинку, як об`єкту спільної сумісної власності подружжя через його перебудову сторонами та не введення в експлуатацію, тобто збігаються сторони, предмет та нормативно-правове обґрунтування позовних вимог, отже спори є тотожними. Крім того, заявник зазначав, що не підлягає поділу спірне нерухоме майно, що підпадає під ознаки самочинного будівництва. До того ж, суд першої інстанції, на його думку, помилково вважав набуту відповідачем земельну ділянку в порядку приватизації спільною сумісною власністю подружжя.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги, просила в задоволенні скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали цієї справи та матеріали цивільної справи № 489/5285/15-ц, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги.

Судом установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 03 вересня 2011 року по 02 грудня 2014 року, який розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 листопада 2014 року.

У період шлюбу, на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 26 жовтня 2011 рок у сторони придбали житловий будинок АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстрували за ОСОБА_3

14 січня 2014 року на підставі свідоцтва про право власності до Державного реєстру прав на нерухоме майно внесений запис під номером 01 про державну реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку за вказаною адресою, площею 0,0493 га за кадастровим номером :03:057:0006.

З матеріалів справи також вбачається, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня 2015 року в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання житлового будинку АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та його поділу відмовлено.

Судом встановлено, що згідно технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленого станом на 28 вересня 2015 року, в будинку літ. А станом на 28 вересня 2015 року самочинно збільшена житлова площа на 12,70 кв.м. за рахунок переобладнання кухні в житлову кімнати та зведено нежитлову прибудову літ. А-1.

Рішення суду було мотивовано тим, що об`єкт нерухомого майна, до складу якого входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти, не є об`єктами права власності, а тому не може бути предметом поділу.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із того, що відсутні підстави для закриття провадження у справі в частині позовних вимог про визнання в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя права власності позивачки на Ѕ частину спірного житлового будинку, оскільки підставами та предметом даного позову є поділ, як житлового будинку, так і земельної ділянки, яка під ним знаходиться та нерозривно пов`язана з будинком, тобто підстави та предмет є відмінним від спору у справі №2/489/2488/15.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрало законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Зазначена підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав.

Позови вважаються тотожними тоді, коли в них співпадають сторони, предмет і підстави. У випадку зміни хоча б одного з цих елементів, позови не можна вважати тотожними, що позбавляє суд права закрити провадження у справі.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої він просить ухвалити рішення, а підставою - є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Цими обставинами можуть бути лише юридичні факти, тобто такі факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин.

Як убачається із матеріалів справи, рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня 2015 року, яке в апеляційному порядку не переглядалось та набрало законної сили, відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_3 про визнання спірного житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя та визнання в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за нею право власності на Ѕ його частку.

Вказаний позов, а також позов, пред`явлений ОСОБА_5 у серпні 2015 року обґрунтовано тим, що під час шлюбу за спільні кошти сторони придбали житловий будинок за вищезазначеною адресою, право власності на який зареєстрували за відповідачем, у зв`язку з чим цей будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Оскільки рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня 2015 року було ухвалено з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність передбачених пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України підстав для закриття провадження у справі в частині вирішення позовних вимог про визнання у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину житлового будинку за адресом: АДРЕСА_1 .

У зв`язку з тим, апеляційний суд вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що предмет та підстава позову у цивільній справі № 2/489/2488/15 і в цивільній справі, що переглядається, у зазначеній частині, є відмінними.

За таких обставин на підставі пункту 4 частини першої статті 374 ЦПК України рішення суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя права власності на Ѕ частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 слід скасувати та у цій частині провадження у справі закрити.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 та визнаючи в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на Ѕ частку земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка, яка набута сторонами у шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, де їхні частки є рівними.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду враховуючи наступне.

Вирішуючи справу суд має визначити вид спірних правовідносин між сторонами, обрати норму права, що їх регулює та правильно застосувати її.

У даному випадку спір виник між колишнім подружжям щодо вирішення питання про долю земельної ділянки, яка приватизована одним з них, на якій розташований житловий будинок.

Підстави та порядок переходу права на земельну ділянку при переході права власності на розташовані на ній житловий будинок, будівлю або споруду визначаються статтею 377 ЦК України та статтею 120 ЗК України.

Відповідно до статті 377 ЦК України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 120 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Відповідно до положень статті 377 ЦК України, статей 120, 125 ЗК України та принципу слідування юридичної долі земельної ділянки долі нерухомості, що на ній розташована, право (власності та/або користування) на земельну ділянку у зв`язку із виникненням права власності на розташований на ній об`єкт нерухомого майна у набувача виникає в силу закону у зв`язку з його відчуженням і неможливе без перебування земельної ділянки у власності чи користуванні попереднього власника об`єкта нерухомого майна.

Наведений правовий механізм не застосовується до набуття права власності на новостворений об`єкт нерухомого майна, оскільки у такому разі не відбувається перехід права власності на об`єкт нерухомого майна від попереднього власника, який одночасно володіє на відповідному правовому титулі земельною ділянкою, до нового власника.

Підставами припинення права власності на земельну ділянку, які передбачені статтею 140 ЗК України, є: добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; відчуження земельної ділянки за рішенням власника; звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; конфіскація за рішенням суду; не відчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Частиною дев`ять статті 79-1 ЗК України передбачено, що земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

З огляду на частину другу статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки здійснюється, зокрема, шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок.

Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України, статей 125, 126 ЗК України і Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речове право на земельну ділянку підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно та виникає з моменту її проведення.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Право приватної власності ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що на час розгляду даної справи доказів належності позивачу на будь-якому речовому праві спірної земельної ділянки позивач не надала. Оскільки у справі не встановлено набуття позивачем права часткової власності на житловий будинок, тому відсутні підстави переходу права власності на частину земельної ділянки, на якій вона розміщена, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника, відповідно до статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України.

Оскільки суд першої інстанції був іншої думки, то на підставі пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України рішення суду в частині вирішення вимог ОСОБА_1 про визнання в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя права власності на Ѕ частку земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 підлягає скасуванню, з ухваленням судом апеляційної інстанції нового рішення, про відмову у задоволенні цих вимог.

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування або зміни судового рішення; у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Тому судові витрати ОСОБА_3 на сплату судового збору у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 2 391 грн. підлягають стягненню з позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 255, 367, 369, 374, 375, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 подану представником адвокатом Душаченко Іриною Сергіївною задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 липня 2021 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя права власності на Ѕ частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 скасувати.

Закрити провадження у справі за позовною вимогою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя права власності на Ѕ частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя права власності на Ѕ частку земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні цієї вимоги.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання та розгляд апеляційної скарги 2 391 (дві тисячі триста дев`яносто одна) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: П.П. Лисенко

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 05 жовтня 2021 року.