ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6403/21 Справа № 171/372/21 Суддя у 1-й інстанції - Чумак Т. А. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.,

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Акціонерне товариство «ДТЕК Дніпроенерго»

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 05 травня 2021 року, яке ухвалено суддею Чумак Т.А. у м. Апостолове Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні, -

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Акціонерного товариства «ДТЕК Дніпроенерго» про стягнення середньої заробітної пати за час затримки виплати всіх сум при звільненні.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що 14.01.2021 року на підставі наказу № 7-к директора ВП «Криворізька ТЕС» ОСОБА_2 позивача було звільнено з роботи на підставі п.2 ст.40 КЗпП України. В цей же день на її картковий рахунок надійшли кошти в розмірі 18453,58 грн., 15.01.2021 року надійшли кошти в розмірі 1169,38 грн., а 05.02.2021 року надійшли кошти в розмірі 2,15 грн.

Оскільки остаточна сума при звільненні в розмірі 2,15 грн. отримана позивачем лише 05.02.2021 року, тобто через 22 дні після звільнення, позивач вважає, що відповідачем порушено вимоги ст.116 КЗпП України, в зв`язку з чим просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 13 179, 76 грн.

Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 05 травня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ДТЕК Дніпроенерго» про стягнення середньої заробітної пати за час затримки виплати всіх сум при звільненні відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 908 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не повне з`ясування обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом не взято до уваги порушення відповідачем терміну виплати усіх сум при звільненні, перша виплата відповідачем була здійснена - 15.01.2021 року , остаточний розрахунок було проведено -05.02.2021 року.

При відсутності спору про розмір кошт, які роботодавець згідно вимог ст.. 117КЗпП України, повинен був виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку, чого не було зроблено відповідачем.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд безпідставно дійшов висновку про те, що середня заробітна плата, яка підлягає стягненню перевищує розмір виплаченої 05.02.2021 року заробітної плати в сумі 2,15 грн.

Стягуючи судовий збір за подання позовної заяви, судом першої інстанції не проаналізовано фінансове становище позивача, яке в наслідок звільнення за ініціативою позивача не дає можливості позивачу працювати, затримку виплати соціальної допомоги, безробіття чоловіка. З приводу того, що судом першої інстанції доведено що відповідачем відносно позивача порушено вимоги ст.. 117 КЗпП, вважає, що суд першої інстанції повинен був стягнути судовий збір, саме з відповідача.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 працювала на ПАТ «ДТЕК Дніпроенерго» на посаді машиніста насосних установок котлотурбінного цеху.

Наказом № 7-к від 14 січня 2021 року позивача звільнено з займаної посади згідно п.2 ст.40 КЗпП України.

14.01.2021 року на підставі платіжного доручення № АТ «ДТЕК Дніпроенерго» перераховано на картковий рахунок ОСОБА_1 кошти в розмірі 18453,58 грн.

15.01.2021 року на підставі платіжного доручення № АТ «ДТЕК Дніпроенерго» перераховано на картковий рахунок ОСОБА_1 кошти в розмірі 1169,38 грн.

05.02.2021 року на підставі платіжного доручення № АТ «ДТЕК Дніпроенерго» перераховано на картковий рахунок ОСОБА_1 кошти в розмірі 2,15 грн. (а.с.4-6).

Відповідно до копії розрахункового листа, за січень 2021 року ОСОБА_1 у січні 2021 року нарахувано суму індексації заробітної плати в розмірі 2,68 грн. та виплачено 05.02.2021 року, тобто через 22 дні з моменту звільнення позивача.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку позивач посилалась на те, що при звільненні на підставі ст. 40 п. 2 КЗпП України, відповідачем не в повному обсязі проведено розрахунку та не виплачено коштів.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з незначного розміру простроченої заборгованості, що складає 2,15 грн., та самостійної виплати суми індексації заробітної плати без звернення позивача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляд на наступне.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як вбачається з матеріалів справи, 05 лютого 2021 року відповідачем здійснено нарахування та виплату позивачу суми індексації заробітної плати за січень 2021 року в розмірі 2,15 грн., при цьому період затримки розрахунку складає 22 дні.

Відповідно до розрахунку проведеного позивачем розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.01.2021 року по 05.02.2021 року становить 13 179,76 грн.

Вказаний розрахунок не оспорюється відповідачем, власного розрахунку на спростування доводів позивача, відповідачем не надано.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнаєвнаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальностіспрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків у момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмірзбитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеномупорівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зізбитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведенному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому, оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору міжпрацівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем ; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом з тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Велика Палата Верховного Суду погодилася з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, і зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим булла пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення правапрацівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкоюрозрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймо вірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Такі правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції що заробітна плата за час затримки в розмірі 13179,76 грн., перевищує розмір виплаченої 05.02.2021 року суми індексації в сумі 2,15 грн., при цьому позивачем не доведено істотність завданої шкоди відповідачем, що спростовує доводи апеляційної скарги в цій частині.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду, доводи апеляційної скарги про безпідставність стягнення судового збору, оскільки за змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 )

Як вбачається з матеріалів справи позивач звернулась з позовом до суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, а тому підстав для звільнення її від сплати судового збору немає.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір у разі відмови в позові покладається на позивача.

Отже, за наведених обставин, колегія суддів вважає, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами, а приведені в апеляційній скарзі доводи позивачки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимогст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування або зміни рішення суду.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 05 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 30 вересня 2021 року.

Головуючий:

Судді: