головуючий у суді І інстанції Новак Р.В.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Зиль Т.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, стягнення коштів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є клієнтом акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на підставі депозитного договору №SAMDNWFD200 від 29 листопада 2013 року. Так, 4 листопада 2015 року позивач звертався до банку із вимогою поновити йому доступ до рахунку, але дана вимога банком виконана не була. 22 березня 2016 року позивач повторно звернувся до відповідача із вимогою про розірвання вказаного вище депозитного договору, видачу коштів та нарахованих відсотків, проте дана заява банком була проігнорована. У зв`язку з вищевикладеним, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 10 жовтня 2019 року позивач просив стягнути на його користь з відповідача грошові кошти в сумі вкладу 16500 дол. США, що становить еквівалент в сумі 406094,70 грн за курсом НБУ станом на 7 жовтня 2019 року (24,61 грн); відсотки за користування вкладом в сумі 8292,77 дол. США, що становить еквівалент в сумі 204100,73 грн за курсом НБУ станом на 7 жовтня 2019 року (24,61 грн), 3% річних за період з 24 липня 2015 року по 24 липня 2018 року у розмірі 1485 дол. США еквівалент в сумі 36548,52 грн.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 10 серпня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 :

суму вкладу в розмірі 16500 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 10 серпня 2020 року становить 456201,90 грн;

суму процентів за користування вкладом 3452,99 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 10 серпня 2020 року складає 95470,33 грн;

3% річних за період з 30 березня 2016 року по 24 липня 2018 року у сумі 1147 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 10 серпня 2020 року становить 31721,51 грн.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» в дохід держави судовий збір в розмірі 5833,94 грн.

В задоволені інших вимог позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення про відмову у позові в цій частині.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що з метою встановлення судом всіх наявних на час розгляду справи обставин, які безпосередньо стосуються предмету позовних вимог у даній справі, відповідачем було надано суду документи (докази) на підтвердження факту переведення грошових коштів, по депозитному договору, який є предметом спору, іншій юридичній особі ТОВ «ФК «Фінілон» на підставі договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року.

Вважає, що відповідач з 17 листопада 2014 року не несе зобов`язань за договором банківського вкладу, який є предметом спору, а ТОВ «ФК «Фінілон» є новим боржником за даним договором.

Звертає увагу, що незважаючи на вищенаведені доводи відповідача, суд першої інстанції відхилив доводи банку щодо неналежності відповідача з тих підстав, що позивачем не ставилось питання про заміну неналежного відповідача на належного, не зважаючи на те що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

4 серпня 2021 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Шипілова О.В., в якому представник просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що єдиним доводом для скасування судового рішення відповідач вказав на те, що він є неналежним відповідачем.

Зазначає, що відповідач безпідставно вважає наявним факт переведення боргу за депозитним договором №SAMDNWFD4700200 від 29 листопада 2013 року, оскільки він вчинений за відсутності згоди позивача та в порушення ст. 520 ЦК України, яка вказує, що боржник у зобов`язанні може бути змінений іншою особою лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Звертає увагу, що розмір банківського вкладу та розрахунків щодо суми боргу ні позивач ні відповідач не оскаржують.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду у даній справі лише в межах доводів апеляційної скарги.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача Шипілов О.В. просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача АТ КБ «Приватбанк» - адвокат Бригинець А.А. просив задовольнити апеляційну скаргу та скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із частиною 1 статті 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Вирішуючи спір у цій справі суд першої інстанції дійшов висновку, що між сторонами спору виникли правовідносини на підставі укладеного між сторонами депозитного договору, який не виконується відповідачем в частині виплати відсотків та повернення суми вкладу, а відтак визнав доведеними підстави для стягнення заборгованості. Судом першої інстанції відхилено заперечення відповідача про укладення ним договору про уступку боргу іншій особі, оскільки ним не доведено отримання згоди на це від позивача та не надані докази на підтвердження указаних обставин у встановленому процесуальним законом порядку. Задовольняючи частково позов суд першої інстанції виходив із того, що оскільки відповідачем не було виконано грошове зобов`язання щодо нарахування процентів за користуванням вкладу в обумовлені строки, позивач має право на стягнення 3% річних від простроченої суми за період з 30 березня 2016 року по 24 липня 2018 року у сумі 1147,00 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 10 серпня 2020 року становить 31721,51 грн, суму вкладу в розмірі 16500,00 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 10 серпня 2020 року становить 456201,90 грн та суму процентів за користування вкладом всього складає 3452,99 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 10 серпня 2020 року складає 95470,33 грн.

Колегія суддів погоджується із указаним висновком суду в повній мірі виходячи з наступного.

Статтею 1 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (п. 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (п. 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (п. 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (п. 3).

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Відповідно до ч. 1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Пунктом 1.4 глави 1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення) передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Грошові кошти в національній та іноземній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу або договору банківського рахунку та інших документів відповідно до законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України з питань відкриття банками рахунків у національній та іноземній валюті (пункт 2.1 Положення).

Договір банківського вкладу має своїм наслідком ту обставину, що готівкові гроші вкладника передаються останнім у власність банку, а безготівкові гроші - в повне розпорядження банку. Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов`язання за договором банківського вкладу, згідно з яким на боці вкладника виникає право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати відсотків на неї, а на стороні банку - відповідний обов`язок. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено передачею коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов`язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника).

Як убачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, між сторонами позивачем та АТ КБ «Приватбанк» 29 листопада 2013 року укладено договір банківського вкладу № SАMDNWFD200, 29 листопада 2013 року позивач вніс грошові кошти на суму 15000,00 дол. США та 03 грудня 2013 року на суму 1500,00 дол. США, відповідно до умов договору його строк дії становить 366 днів, та діє до 29 листопада 2014 року включно, процентна ставка становить 8,5% річних (а.с. 7).

Відповідно до п. 6 договору по закінченню строку вкладу банк повинен перерахувати грошові кошти з депозиту на вклад позивача «на вимогу».

04 листопада 2015 року позивач звернувся до відповідача із заявою про надання доступу до депозитного вкладу, про що вказує штамп банку на заяві (№ вхід. 417222) (а.с. 9). Проте, банком було надано відповідь від 18 листопада 2015 року позивачу та повідомлено, що через політичні події в країну виникли складнощі з обслуговування депозитів та рахунків, відкритих в кримських відділеннях ПАТ КБ «Приватбанк» та запропоновано додаткову угоду про здійснення реструктуризації за депозитним договором позивача.

22 березня 2016 року позивач знову звернувся до відповідача із письмовою вимогою щодо повернення вкладу та нарахованих відсотків у повному обсязі, яку в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» отримано 25 березня 2016 року (вх. № 110811-ВБ).

Однак, зазначена заява відповідачем задоволена не була, та на даний час кошти, які знаходяться на рахунках, не повернуті.

Заперечуючи проти вимог позову відповідач у доводах апеляційної скарги посилається лише на ту обставину, що він не є належним відповідачем у вказаній справі за зобов`язаннями стосовно депозитного договору, що є предметом цього спору, оскільки ним за договором б/н від 17 листопада 2014 року було переведено борг на ТОВ ФК "Фінілон", тому саме воно є належним відповідачем у справі.

Однак з такими доводами апеляційної скарги погодитись не можна, оскільки відповідно до ст. 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Умовами депозитного договору не передбачено можливості заміни боржника незалежно від волі кредитора. Матеріали справи також не містять доказів надання позивачем, як кредитором за депозитним договором, згоди на переведення боргу до нового боржника.

Відповідно до ст. 521 ЦК України форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу, згідно із положеннями якої правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Оскільки договір депозиту укладено у письмовій формі, тому форма правочину щодо зміни боржника у зобов`язанні шляхом переведення боргу також мала бути укладена у письмовій формі та скріплена підписом позивача.

Не надання доказів укладення між сторонами цього спору у встановленому порядку та формі договору про переведення боргу на іншу особу або згоди позивача на переведення боргу іншій особі є підставою для відхилення доводів боржника про неналежність його як відповідача у цій справі.

Доводи апеляційної скарги щодо чинності укладеного банком договору про відступлення боргу третій особі не можуть бути підставою для спростування висновків суду першої інстанції, оскільки умови такого договору є чинними лише для сторін цього договору і не змінюють правовідносини, які виникли між банком і позивачем.

З урахуванням наведеного судом першої інстанції було правильно встановлено, що між сторонами виникли та існують на час розгляду спору правовідносини, які регулюються положеннями параграфу 3 ЦК про банківський вклад.

Інших доводів щодо іших висновків суду стосовно часткової обгрунтованості та доведеності заявленої до стягнення суми заборгованості апеляційна скарга банку не містить.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що є підставою для виходу за межі доводів апеляційної скарги, колегією також не встановлено.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставинах справи, зібраних доказів, якім надано належну оцінку, на підставі чого суд дійшов правильного висновку про те, що вимоги позову заявлені до належного відповідача.

Постановлене судом рішення у відповідній частині відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 вересня 2021 року.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба