КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа 369/5187/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 вересня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , поданою представником ОСОБА_4 , на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 червня 2021 року, ухвалене у складі судді Дубас Т.В. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Михайлівсько-Рубежівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, третя особа Ірпінська міська державна нотаріальна контора Київської області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В квітні 2019 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом.

Посилалися на те, що є доньками ОСОБА_5 та ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їхня мати ОСОБА_5 , після її смерті відкрилася спадщина в тому числі на земельну ділянку пл. 0,0528 га., кадастровий номер :02:003:5048, місце розташування Київська область Києво-Святошинського району, Михайлівсько-Рубежівська сільська рада, с/т Садівник. Речові права на інше спадкове майно були оформлені в нотаріальній конторі згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 серпня 2001 року р/н 2-2645. Однак спадкоємці ОСОБА_5 після її смерті, а саме її чоловік та їх батько ОСОБА_6 та вони - позивачі по справі свої спадкові права в нотаріальній конторі не оформили.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер їх батько ОСОБА_6 , після його смерті відкрилася спадщина в тому числі на земельну ділянку пл. 0,0528 га., кадастровий номер :02:003:5048, місце розташування Київська область, Києво-Святошинський район, Михайлівсько-Рубежівська сільська рада, с/т Садівник. Речові права на інше спадкове майно були оформлені за рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 14 грудня 2010 року по справі № 2-3987/10. Вони у встановлений законом шестимісячний строк з часу відкриття спадщини подали заяви про прийняття спадщини, було відкрито спадкову справу щодо майна померлого ОСОБА_6 , однак нотаріусом видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі їм свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку пл. 0,0528 га. за вказаною адресою. Кадастровий номер та державну реєстрацію права власності на ім`я їх померлої матері було помилково зареєстровано вже після смерті ОСОБА_5 , за таких обставин вони не мають можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом у нотаріальній конторі, що змушує їх звернутися до суду з даним позовом.

На підставі вищевикладеного просили визнати за ними право власності на земельну ділянку пл. 0,0528 га., кадастровий номер :02:003:5048, місце розташування Київська область Києво-Святошинського району, Михайлівсько-Рубежівська сільська рада, с/т Садівник в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , в рівних частках, а саме по ⅓ частині.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 червня 2021 року в позові ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відмовлено.

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, однобічний розгляд справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 червня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повторно наводили обставини, викладені в позовній заяві.

Зазначали, що їхня покійна матір за життя виявила своє законне волевиявлення на отримання земельної ділянки, що підтверджується заявою від 01 серпня 1997 року, інвентаризація землі та визначення меж земельної ділянки здійснено було за її життя, однак, не з їхньої вини, оформлення права власності здійснювалося вже після її смерті. Враховуючи, що позивачі мають право на спадщину за законом, однак не мають можливості отримати свідоцтво про право власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом, порушені права позивачів підлягають захисту лише в судовому порядку.

Наголошували, що фактично розгляду справи по суті в суді першої інстанції не відбувалося, представник відповідача до суду не з`явився та відзив не надав, відтак позивачі виходили тільки із тих доказів, які були у них наявні на час розгляду справи.

Після отримання повного тексту рішення вони звернулися до Михайлівсько-Рубежівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області за отриманням доказів того, що ще за життя їхня покійна матір займалася оформленням своєї землі та вже було визначено її межі, також було здійснено запит до СТ «Садовод» та отримано відповідь.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи в позові про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, суд першої інстанції виходив із того, що спірна земельна ділянка за життя спадкодавця ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у власність не отримана, оскільки рішення про передачу земельної ділянки у власність члену садового товариства «Садівник» було ухвалено Михайлівсько-Рубежівською сільською радою Києво-Святошинського району Київської області 28 грудня 2001 року, а державний акт про право приватної власності на землю ОСОБА_5 виданий 04 липня 2002 року. Відтак, в зв`язку з відсутністю на момент смерті права власності на земельну ділянку у ОСОБА_5 , таке право не перейшло і до її спадкоємців. Отже в межах заявлених позовних вимог заявлений позов задоволенню не підлягає.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що позивачі у справі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 є доньками ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (а. с. 17 - 22 т. 1).

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 24 т. 1).

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 23 т. 1).

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 14 грудня 2010 року в справі № 2-3987/10 за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спадкового майна та визнання про право власності на спадкове майно позов задоволено. Розділено спадкове майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та яке складається з ј частини квартири АДРЕСА_1 , ј частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_2 та земельної ділянки пл. 0,0568 га. на території М.Рубежівської сільської ради, СТ «Садівник». Виділено ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 ј частину квартири АДРЕСА_1 та земельну ділянку пл. 0,0568 га. на території Михайлівсько-Рубежівської сільської ради, СТ «Садівник», визнавши за ними право власності за кожною на вказане майно в рівних частках в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Виділено ОСОБА_2 ј частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по АДРЕСА_2 , визнавши за ОСОБА_2 право власності на вказану частину будинку в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 25 - 27 т. 1).

На а. с. 34 т. 1 знаходиться копія державного акту на право власності на землю ОСОБА_5 від 04 липня 2002 року, згідно якого на підставі рішення 13 сесії 23 скликання Михайлівсько-Рубежівської сільської ради від 28 грудня 2001 року ОСОБА_5 передано в приватну власність земельну ділянку пл. 0,0528 га. для ведення садівництва на території Михайлівсько-Рубежівської сільської ради, с/т «Садівник» (а. с. 34 т. 1).

На а. с. 35 знаходиться копія рішення Михайлівсько-Рубежівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 28 грудня 2001 року, яким передано безкоштовно у власність члену СТ «Садівник» ОСОБА_5 земельну ділянку пл. 0,0568 га. для ведення садівництва на території Михайлівсько-Рубежівської сільської ради, СТ «Садівник».

На а. с. 36 - 38 т. 1 знаходяться витяги про державну реєстрацію прав за позивачами на інше спадкове майно після смерті ОСОБА_5 та копії свідоцтв про право на спадщину за законом від 21 серпня 2001 року.

На а. с. 39 т. 1 знаходиться витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з кадастровим номером :02:003:5048, розташовану в Києво-Святошинському районі Михайлівсько-Рубежівської сільської ради, СТ «Садівник», для колективного садівництва. Відомості про право власності: ОСОБА_5 , документ, який є підставою для виникнення права: рішення органу місцевого самоврядування рішення Михайлівсько-Рубежівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 28 грудня 2001 року, документ, що посвідчує право державний акт від 04 липня 2002 року ІV-КВ 045092.

На а. с. 40 - 41 т. 1 знаходиться копія кадастрового плану земельної ділянки з кадастровим номером :02:003:5048.

На а. с. 42 т. 1 знаходиться копія витягу з ДЗК про земельну ділянку з кадастровим номером :02:003:5048.

На а. с. 109 - 153 т.1 знаходиться копія спадкової справи до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 , із якої вбачається, що до Ірпінської міської державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини звернулися: 16 листопада 2007 року ОСОБА_7 , 27 листопада 2007 року ОСОБА_3 , 28 листопада 2007 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 .

Постановою від 12 листопада 2019 року державним нотаріусом Ірпінської міської державної нотаріальної контори відмовлено у видачі на ім`я ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 свідоцтв про право на спадщину за земельну ділянку пл. 0,0528 га. кадастровий номер :02:003:5048 на території Михайлівсько-Рубежівської сільської ради в СТ «Садівник», оскільки документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку ОСОБА_5 , є державний акт, виданий після її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 153 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до апеляційної скарги додано нові докази: копію листа СТ «Садівник» від 01 жовтня 1998 року, копію списку членів садового товариства, копію протоколу загальних зборів № 2 від 15 травня 1988 року, копію завдання від 26 лютого 1988 року, копію рішення від 28 червня 1988 року № 144, копію довідки від 14 квітня 1989 року, копії заяв, копію рішення від 28 грудня 2001 року (а. с. 69 - 90 т. 2).

Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Оскільки позивачами не наведено причин, що об`єктивно не залежали від них та які перешкодили їм подати докази у встановлений законом строк, клопотань про поновлення цього строку і прийняття нових доказів в апеляційній скарзі не заявляли, розгляд справи на підставі доказів, які не надавалися до суду першої інстанції, суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства, що є підставою для відмови у долученні додаткових доказів при розгляді справи в апеляційній інстанції і їх оцінки судом.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Звертаючись до суду з позовом, позивачі як на підставу позову про визнання права власності на спірне майно у вигляді земельної ділянки посилалися на те, що правовстановлюючі документи на це майно були видані вже після смерті спадкодавця, які, внаслідок чого нотаріус відмовив їм у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Спірні правовідносини регулюються ст. 524 ЦК УРСР в редакції 1963 року, згідно якої спадкування відбувається за законом і за заповітом. Спадкування за законом має місце тоді, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

У відповідності до ст. ст. 548-549 ЦК УРСР в редакції 1963 року, для набуття спадщини необхідно, щоб спадкодавець її прийняв. Прийнята спадщина вважається належною спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини; якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Вказані дії мають бути здійснені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкування виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).

Відповідно до ст. 9, 10 ЦК УРСР правоздатність громадянина виникає в момент його народження і припиняється з смертю. Змістом правоздатності є те, що громадяни можуть відповідно до закону мати майно в особистій власності, право користування жилими приміщеннями та іншим майном, успадковувати і заповідати майно, обирати рід занять і місце проживання, мати права автора твору науки, літератури і мистецтва, відкриття, винаходу, раціоналізаторської пропозиції, промислового зразка, а також мати інші майнові та особисті немайнові права.

Відповідно до ст. 22, 23 ЦК України 1990 року в редакції, чинній на момент смерті ОСОБА_5 , право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Таким чином, оскільки судом першої інстанції беззаперечно встановлено, що державний акт на право власності на земельну ділянку видано 04 липня 2002 року після смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , і право власності на спірну земельну ділянку в передбаченому законом порядку спадкодавцем ОСОБА_5 не було набуто за її життя, і відповідно земельна ділянка не входить до складу спадкового майна після смерті ОСОБА_5 , відтак право її спадкоємців, якими є позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у заявлений ними спосіб захисту не підлягає.

Доводи апеляційної скарги, що покійна матір позивачів за життя виявила своє законне право на отримання земельної ділянки, інвентаризація землі та визначення меж земельної ділянки були здійснені за її життя, однак не з їхньої вини оформлення права власності здійснене вже після смерті ОСОБА_5 , а також те, що право спадкоємців може бути захищене лише в судовому порядку, висновків суду першої інстанції не спростовують та відхиляються апеляційним судом.

Посилання позивачів в апеляційній скарзі на норми матеріального права, без зазначення, яким чином, на їхню думку, судом першої інстанції неправильно застосовано ці норми, або не застосовані, або застосовано закон, який не підлягав застосуванню, - самі по собі висновків суду першої інстанції не спростовують, є неприйнятними та відхиляються апеляційним судом.

Разом із тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18), а також у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 723/1061/17 (провадження № 61-26091св18) викладено правовий висновок про можливість визнання в порядку спадкування права на завершення приватизації земельної ділянки, що полягає в наступному.

Так, положеннями ЗК України встановлено, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу X «Перехідні положення» Земельного Кодексу України.

Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку.

Якщо видача державного акта на право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування, до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку.

Особливістю звернення до суду з позовом про визнання в порядку спадкування права на завершення приватизації земельних ділянок є те, що позивач вправі порушувати питання про визнання майнового права, набутого спадкодавцем за життя, тобто особистого майнового права спадкодавця, оскільки до складу спадщини входить, у тому числі, право на завершення процедури приватизації земельної ділянки, яку спадкодавець розпочав за життя у встановленому законом порядку та не завершив у зв`язку зі смертю.

Апеляційний суд звертає увагу, що в матеріалах справи наявні докази того, що ОСОБА_5 за життя були вчинені дії щодо початку процедури приватизації земельної частки (рішення Михайлівсько-Рубежівської сільської ради від 28 грудня 2001 року про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_5 ), та яку ОСОБА_5 не завершила з причин, які не залежали від неї (смерть), відтак визнання за позивачами права на завершення приватизації після смерті ОСОБА_5 в даному випадку є належним та ефективним способом захисту їх прав.

Враховуючи принцип диспозитивності цивільного законодавства, який полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, апеляційний суд не може самостійно вийти за межі позовних вимог і задовольнити позов у належний спосіб.

Разом із тим, наведені обставини не позбавляють позивачів можливості звернутися з позовом про визнання за ними права на завершення приватизації процедури земельної ділянки.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції і переоцінки доказів та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Таким чином, доводи позивачів в апеляційній скарзі щодо неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та однобічний розгляд справи не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді та відхиляються апеляційним судом.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявників та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , подану представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 24 вересня 2021 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.