КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/8935/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Чепур Н.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 04 березня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Шереметьєвої Л.А.

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_1 про стягнення боргу,-

встановив:

В жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про стягнення із ОСОБА_3 боргу за договором позики в сумі 1 404 000 грн, а також 3% річних в сумі 55044,50 грн.

Вимоги обґрунтовує тим, що 01 березня 2009 року надав ОСОБА_3 позику у розмірі 35000 доларів США для будівництва будинку в селищі Гостомель Київської області. Гроші мали бути повернуті на вимогу.

15 травня 2010 року додатково надав позику в розмірі 30000 доларів США для добудови будинку, які ОСОБА_3 зобов`язався повернути до 01 серпня 2017 року.

30 грудня 2014 року позичальник повернув частину боргу в розмірі 5000 доларів США. Інша частина боргу не повернута.

Листом від 01 листопада 2017 року ОСОБА_2 звернувся із вимогою про повернення всієї суми боргу, позичальник цей лист отримав цього ж дня та зобов`язався повернути кошти до 01 лютого 2018 року, проте зобов`язання не виконав.

02 квітня 2018 року ОСОБА_2 повторно звернувся до позичальника з вимогою про повернення коштів та останній зобов`язався їх повернути до 02 травня 2018 року, проте знову ухилився від виконання.

03 травня 2018 року позичальник повернув 10000 доларів США, інша частина не повернута.

Посилаючись на викладені обставини, просить стягнути суму боргу в гривні за курсом валют НБУ станом на 23 жовтня 2018 року та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 04 березня 2021 року, з урахуванням ухвали від 06 серпня 2021 року про виправлення описки, позовні вимоги задоволено, вирішено стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1 404 000 грн боргу, 55044,50 грн річних та 9162,40 грн судового збору.

Не погодившись з ухваленим рішенням, третьою особою ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати, у задоволенні позову відмовити.

Посилається на те, що справу розглянуто за її відсутності та відсутності її представника. Зазначає, що представником завчасно подано клопотання про відкладення розгляду справи з посиланням на поважність причини, якими визначено участь в кримінальній справі в іншому суді, разом з тим суд безпідставно вказав на ненадання доказів, які б вказували на поважність неявки. Одночасно вказує на те, що це було першим судовим засіданням після відновлення провадження у справі і суд повинен був визнати зазначені обставини поважними.

Далі вказує на те, що з 18 листопада 2010 року перебувала з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, який розірвано в липні 2018 року.

Зазначає, що у жовтні 2018 року підготувала позовну заяву про поділ майна та усунення перешкод в користуванні ним, але ОСОБА_3 вмовив не подавати позов та пообіцяв надати у власність двокімнатну квартиру їй з дитиною, але такого не дотримався.

Вказує, що ОСОБА_2 є другом ОСОБА_3 , а укладені між ними договори (розписки від 01 березня 2009 року та від 15 травня 2010 року) є фіктивними і створені штучно для збільшення частки в спільному майні подружжя.

Посилається на те, що розписки та вимоги про повернення коштів створені на однакових паперах та однією і тією ж ручкою. Фактичне складення розписок не відповідає вказаним у них датам. З цих підстав нею заявлялось клопотання про призначення експертизи для встановлення часу виконання документу.

Остання з призначених експертиз не була проведена через скасування відповідної ухвали апеляційним судом за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_3 , що свідчить про його заінтересованість у не проведенні експертизи.

Вказує, що фінансовий стан ОСОБА_2 не дозволяв володіти такою сумою коштів і ним не надано відповідних доказів.

З огляду на викладене, посилається на недійсність договорів унаслідок їх фіктивності.

Зазначає також, що в травні 2019 року звернулась до суду з позовом щодо поділу будинку.

В судовому засіданні представник ОСОБА_4 - адвокат Кукуть В.Й. апеляційну скаргу підтримав.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Бузанов Д.В. та представник ОСОБА_3 - адвокат Незвіський Д.Я. заперечували проти апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників учасників справи, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Установлено, що 01 березня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений договір позики, оформлений розпискою, відповідно до якої ОСОБА_3 отримав у позику 35000 доларів США та зобов`язувався їх повернути на першу вимогу.

15 травня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений договір позики, оформлений розпискою, відповідно до якої ОСОБА_3 отримав у позику у розмірі 30000 доларів США та які останній зобов`язався повернути до 01 серпня 2017 року.

30 грудня 2014 року ОСОБА_3 повернув 5000 доларів США, а 03 травня 2018 року - 10000 доларів США.

Установивши наявність невиконаних грошових зобов`язань, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Перевіряючи доводи скарги в частині розгляду справи за відсутності ОСОБА_1 та її представника, апеляційним судом установлено наступне.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 залучена до участі у справі в якості третьої особи на підставі ухвали суду від 15 січня 2019 року, що занесена до протоколу судового засідання, згідно із поданою нею заявою. З цього часу ОСОБА_1 , її представник активно приймали участь у розгляді справи.

18 серпня 2020 року ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва задоволено клопотання представника ОСОБА_1 та призначено у справі судову технічну експертизу документів. Провадження у справі не зупинялось.

Ухвала оскаржена представником відповідача та за наслідками розгляду апеляційної скарги постановою Київського апеляційного суду від 20 січня 2021 року ухвалу скасовано, у задоволенні клопотання про призначення експертизи відмовлено.

Справа повернута до суду першої інстанції та учасників справи викликано в судове засідання на 04 березня 2021 року.

Згідно доводів апеляційної скарги провадження у справі зупинялось, проте відповідно до досліджених матеріалів справи судових рішень про зупинення та відновлення провадження у справі не приймалось.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Установлено, що ОСОБА_1 та її представник належним чином повідомлені про чергове судове засідання, що має відбутись 04 березня 2021 року, про що свідчить заява представника Кукуть В.Й. від 25 лютого 2021 року про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в цей день в кримінальній справі в іншому суді (на підтвердження поважності причин для відкладення надано знімок екрану телефону із текстом смс-повідомлення про виклик в суд). Також 03 березня 2021 року ОСОБА_1 подано заяву про відкладення розгляду справи через відсутність представника.

Вирішуючи питання про розгляд справи за відсутності третьої особи та її представника, суд першої інстанції виходив з того, що справа перебуває в провадженні суду тривалий час, а вирішення питання про необхідність відкладення її розгляду є правом суду.

Третьою особою ОСОБА_1 викладено позицію у справі, а доводи апеляційної скарги не містять викладу нових чи інших обставин, посилань на докази, які у зв`язку із неявкою не могли бути повідомлені суду першої інстанції для врахування під час вирішення справи.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 376 ЦПК України судом першої інстанції дотримано вимоги про повідомлення учасника справи, а відтак наслідки цієї норми не застосовуються.

Щодо доводів апеляційної скарги по суті спору, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно вимог частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно із якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частин 1-4 статті 639 ЦК України:

1. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

2. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

3. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

4. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Відповідно до статті 545 ЦК України:

1. Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

2. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

3. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

4. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Положення цивільного законодавства щодо договірних зобов`язань, які засновані на письмовій формі, вимагають наявності документарних доказів для підтвердження факту виникнення правовідносин згідно із викладеними умовами.

Завдання суду під час вирішення договірних спорів полягає у встановленні фактичних обставин справи на підставі тих доказів, які є допустимими, надані учасниками справи і можуть бути досліджені з наданням їм правової оцінки згідно із вимогами закону.

З огляду на визначену статтею 204 ЦК України презумпцію дійсності правочину, заперечення третьої особи проти вимог позивача не ґрунтуються на належних та допустимих доказах, а відтак підстав для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційний скарзі не установлено.

Доводи апеляційної скарги щодо фіктивності укладених договорів відхиляються апеляційним судом, оскільки згідно статті 234 ЦК України недійсність фіктивного правочину установлюється судом, тобто такий правочин є оспорюваним, проте в межах цієї справи таких вимог не заявлено. Ураховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства та презумпцію дійсності правочину, апеляційний суд уважає помилковим твердження апеляційної скарги щодо фіктивності договорів позики.

В частині необхідності призначення у справі експертизи, клопотання про що заявлено в апеляційній скарзі, апеляційний суд виходить з наступного.

Скаржник просить призначити судову технічну (фізико-хімічну) експертизу, на вирішення якої поставити питання:

1. Чи однаковий хімічний склад та колір паст кулькових ручок, якими вчинені рукописні тексти (підписи, фрагменти текстів) у розписках від 01 березня 2009 року та 15 травня 2010 року, написаних власноручно ОСОБА_3 ; вимогах ОСОБА_2 від 01 листопада 2017 року та 02 квітня 2018 року з розпискою ОСОБА_3 про отримання; заявах ОСОБА_2 від 20 грудня 2014 року та 03 травня 2018 року про отримання ОСОБА_3 коштів?

2. Чи однаковий сторонній вплив агресивних середовищ на рукописні тексти (підписи, фрагменти): у розписках від 01 березня 2009 року та 15 травня 2010 року, написаних власноручно ОСОБА_3 ; вимогах ОСОБА_2 від 01 листопада 2017 року та 02 квітня 2018 року з розпискою ОСОБА_3 про отримання; заявах ОСОБА_2 від 20 грудня 2014 року та 03 травня 2018 року про отримання ОСОБА_3 коштів, зі зміною їх морфологічних та фізико-хімічних характеристик?

Апеляційний суд зазначає, що висновок експертизи уважається доказом у справі, при цьому докази мають стосуватися предмету доказування. З огляду на те, що дійсність правочину презумується, перед судом вимог про визнання правочинів недійсними не порушувалось, доцільності у призначенні експертизи немає.

Доводи апеляційної карги в частині відсутності у позивача фінансової можливості надати позику у визначеному розмірі відхиляються апеляційним судом, оскільки вказане не є обставиною, яка підлягає доведенню у межах вирішення цієї справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.

Порушень норм процесуального права, які давали б підстави для скасування рішення суду, колегією суддів не установлено.

З урахуванням викладеного апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 04 березня 2021 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 вересня 2021 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В. Соколова