КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 947/6436/21
Провадження № 2/947/2031/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.09.2021 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Петренка В.С.

за участю секретаря - Ратовської А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Одесі цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

25.02.2021 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просить суд стягнути з ОСОБА_2 на його - ОСОБА_1 користь заборгованість за договором позики (розписки) у розмірі 58 400,00 доларів США, а також судові витрати.

В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що 18.09.2020 року між ним - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики у вигляді розписки, за яким позикодавець надав позичальнику в борг 58 400,00 доларів США, а останній зобов`язувався їх повернути до 31.12.2020 р.

Однак, як вказує позивач, відповідач свого обов`язку з повернення отриманих в борг грошових коштів не виконав, суму боргу не повернув, хоча вимогу про повернення боргу отримав.

З урахуванням викладеного, оскільки в порушення умов укладеного договору позики (розписки), відповідач ухиляється від виконання зобов`язань, борг у встановлений строк не повертає, ОСОБА_1 звернувся до суду із відповідним позовом.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 17.03.2021 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження.Призначено підготовче засідання.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 17.03.2021 року було повернуто заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, подану по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 12.04.2021 року було задоволено клопотання ОСОБА_1 про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. Ухвалено підготовче засідання по цивільній справі №947/6436/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, яке призначене на «21» квітня 2021 року о 12 годині 30 хвилин, провести в режимі відеоконференції.

19.04.2021 року на електронну адресу суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому ОСОБА_2 просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

В обґрунтування наданого відзиву ОСОБА_2 посилається на те, що він є знайомим ОСОБА_1 з 2002 року по сумісною бізнесу, ОСОБА_1 є фактичним власником та одним із засновників ТОВ «Альфа Тойс», а він - ОСОБА_2 був Фізичною особою - підприємцем « ОСОБА_2 ».

Так, відповідач вказує, що між ним як Фізичною особою - підприємцем « ОСОБА_2 » та ТОВ «Альфа Тойс» була укладена угода про надання складських послуг з боку ФОП « ОСОБА_2 » по збереженню імпортних товарів, а саме: велосипедів, аксесуарів до них та інших супровідних товарів, а також їх збуту, тобто здійснення роздрібної продажі вказаних товарів в Одеському та Південному регіоні. У 2019 роді корпоративні права в ТОВ «Альфа Тойс» були продані ОСОБА_3 , і з цього часу розрахунки між ФОП « ОСОБА_2 » та ТОВ «Альфа Тойс» стали виключно тільки готівковими коштами у доларах США та у гривнях. Товарні залишки на реалізацію ФОП « ОСОБА_2 » з ТОВ «Альфа Тойс» були передані ТОВ «Дрим Тим», у якому ОСОБА_1 був засновником з 11.12.2008 року по 28.02.2019 року.

У подальшому, як зазначає відповідач, у вересні 2020 року на інвентаризацію та звірку між ФОП « ОСОБА_2 » та ТОВ «Альфа Тойс»/ТОВ «Дрим Тим» до м. Одеси приїхав керівник вказаного підприємства ОСОБА_4 , та, на його прохання, як гарантія, що ОСОБА_2 не має намір ввести в оману кредиторів, написали розписку на 50 000,00 доларів США на ім`я ОСОБА_1 , але пізніше зателефонував та попросив переписати розписку за наданим зразком та запевнив ОСОБА_2 , що це формальність, щоб ОСОБА_1 не сварив ОСОБА_4 та не звільнив з посади керівника.

Так, відповідач стверджує, що оскільки між ним та ОСОБА_4 були дружні відносини, він - ОСОБА_2 написав цю розписку та переслав ОСОБА_4 поштою, навіть не витребував надіслати йому стару на 50 000,00 доларів США, а ОСОБА_4 запевнив ОСОБА_2 , що ця розписка тільки формальність для ОСОБА_1 .

Таким чином, відповідач вказує, що вказана розписка, на якій ґрунтуються позовні вимоги ОСОБА_1 є нікчемною, не відображає фактичні обставини відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки дана розписка була складена замість акту прийому-передачі товарних цінностей та є відображенням господарських зобов`язань між підприємствами.

Таким чином, на думку ОСОБА_2 , розписка підтверджує не позику, якої не було, а наявність між двома господарськими суб`єктами господарських відносин та спростовує наявність цивільних зобов`язань ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 .

З урахуванням викладеного, ОСОБА_2 просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 28.04.2021 року було частково задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову. Накладено арешт на Ѕ частину нежитлового приміщення салону краси, загальною площею 62,4 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), яке належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 , (реєстраційний номер майна 15576520), яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 24.05.2021 року було задоволено клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Руденко Альони Володимирівни про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення «EasyCon». Ухвалено підготовче засідання по цивільній справі №947/6436/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, яке призначене на «03» червня 2021 року об 11 годині 00 хвилин, провести в режимі відеоконференцзв`язку з використанням власних технічних засобів за допомогою комплексу технічних засобів та програмного забезпечення «EasyCon».

02.06.2021 року від позивача на електронну адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У підготовчому засіданні 03.06.2021 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 08.09.2021 року було задоволено клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Руденко Альони Володимирівни про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення «EasyCon».Ухвалено судове засідання по цивільній справі №947/6436/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, яке призначене на «24» вересня 2021 року о 10 годині 00 хвилин, провести в режимі відеоконференцзв`язку з використанням власних технічних засобів за допомогою комплексу технічних засобів та програмного забезпечення «EasyCon».

У судове засідання 24.09.2021 року позивач не з`явився, однак 24.09.2021 року представник позивача надіслав на електронну адресу суду заяву, в якій просив розглянути справу за його та позивача відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити.

Відповідач - ОСОБА_2 про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується його особистою присутністю у судовому засіданні 14.07.2021 року та підписом на довідковому листі від 14.07.2021 року, у судове засідання 24.09.2021 року не з`явився, про поважність причин відсутності не повідомив.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, 18 вересня 2020 року відповідач - ОСОБА_2 взяв у позивача - ОСОБА_1 в борг грошові кошти у розмірі 58 400 (п`ятдесят вісім тисяч чотириста) доларів США, які ОСОБА_2 зобов`язався повернути у розмірі 58 400,00 доларів США до 31.12.2020 року. У випадку не повернення боргу до 31.12.2020 року ОСОБА_2 зобов`язався сплачувати на залишок суми боргу 8 (вісім) відсотків річних.

Даний факт підтверджується копією розписки від 18.09.2020 року, яка наявна в матеріалах справи (а.с. 5).

Оригінал вказаної розписки було оглянуто судом у судовому засіданні 14.07.2021року.

Однак, до теперішнього часу відповідач своє зобов`язання щодо повернення грошей не виконав, у зв`язку з чим, ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належить й відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України договір позики - це угода, за якою одна особа (позикодавець) передає іншій особі (позичальникові) безоплатно або за певну винагороду у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або з інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Доказів повернення грошових коштів відповідачем, в порушення вимог ст. 81 ЦПК України, суду не надано.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до вимог ст.ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд приймає до уваги посилання ОСОБА_2 на те, що між ним та ОСОБА_1 були наявні правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності, однак наявності відповідних господарських правовідносин не виключає можливості укладення між ними і договору позики як фізичними особами, на чому наполягав представник позивача.

При цьому, у наданому відзиві на позов ОСОБА_2 не заперечує факт того, що він дійсно власноручно написав відповідну розписку, однак вважає, що зазначена розписка підтверджує не позику, якої не було, а наявність між двома суб`єктами господарських відносин та спростовує наявність у нього цивільних зобов`язань перед ОСОБА_1 . Відповідач стверджує, що дана розписка була складена замість акту прийому-передачі товарних цінностей та є відображенням господарських зобов`язань між їх підприємствами, при цьому, розписка є нікчемною, оскільки не відображає фактичні обставини відносин між ним - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Однак, належних доказів в обґрунтування вказаних обставин та на підтвердження відсутності відносин щодо позики ОСОБА_2 надано не було.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що в порушення вищезазначених приписів закону та договору позики (розписки), відповідачем - ОСОБА_2 не було повернуто у встановлений строк ОСОБА_1 позику, а саме: грошові кошти у розмірі 58 400,00 доларів США, що є істотним порушенням умов договору, внаслідок якого друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору, позовні ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики (розписки) у сумі 58 400,00 доларів США, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

При вирішенні питання щодо стягнення грошової суми в іноземній валюті суд враховує роз`яснення Великої Палати Верховного Суду, які містяться у постанові від 16 січня 2019 року по справі №373/2054/16-ц.

Так, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові зазначила, що частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року N 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет N 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті".

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Щодо вимог про стягнення судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно ч. ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним, зокрема, із часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон N 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону №5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Зазначений правовий висновок узгоджується з позицією викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року справа N 755/9215/15-ц, провадження №14-382цс19.

Також, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 301/1894/17.

У наданій позовній заяві позивач просить суд стягнути з відповідача витрати на правову допомогу та витрати на заходи досудового врегулювання спору.

З матеріалів справи вбачається, що інтереси позивача у суді представляв адвокат Поліщук Павло Ярославович на підставі ордеру та договору №135/21 про надання правової допомоги від 11.02.2021 року.

Відповідно до договору №135/21 про надання правової допомоги від 11.02.2021 року, за надання правової допомоги клієнт сплачує адвокату гонорар (винагороду). Розмір гонорару (винагороди) встановлюється в розмірі 8 000,00 гривень.

Разом з тим, документів, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги у розмірі 8 000,00 гривень, які містяться у договорі про надання правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку, зокрема, квитанцій до прибуткового касового ордера, платіжних доручень з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження, тощо, позивачем або його представником суду надано не було.

Таким чином, вимога про відшкодування судових витрат понесених на правову допомогу є такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання до суду позовної заяви у розмірі 11 350, 00 грн., та витрати по сплаті судового збору за подання до суду заяви по забезпечення позову у розмірі 454,00 грн.

Керуючись ст.ст.10, 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265, ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості- задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , заборгованість за договором позики (розписки) від 18.09.2020 року у розмірі 58 400 (п`ятдесят вісім тисяч чотириста) доларів США 00 центів.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , витрати по сплаті судового збору у розмірі 11 804 (одинадцять тисяч вісімсот чотири) грн. 00 коп.

В решті позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Суддя Петренко В. С.