Справа № 465/1834/19 Головуючий у 1 інстанції: Мартьянова С.М.
Провадження № 22-ц/811/2601/21 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

розглянувши в приміщенні Львівського апеляційного суду, в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в письмовому провадженні, цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Альфа Страхування" на рішення Франківського районного суду м. Львова від 28 травня 2021 року, ухвалене в складі головуючої судді Мартьянової С.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Альфа Страхування", за участю третьої особи Товариство з обмеженою відповідальністю "Бофі" про стягнення суми страхового відшкодування та штрафних санкцій, -

в с т а н о в и в:

У квітні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом, у якому просив суд стягнути на його користь з ПрАТ «СК «Альфа страхування» суму страхового відшкодування та штрафних санкцій. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що між ним, ТОВ «Бофі» та ПрАТ «СК «Альфа страхування» 07 листопада 2017 року укладений договір №046.1321208.702 страхування ризиків, пов`язаних використанням наземного транспортного засобу. У с. Липки, Львівської області, 12 серпня 2018 року відбувся страховий випадок, внаслідок чого транспортний засіб позивача Volkswagen Golf д.н.з. НОМЕР_1 зазнав механічних пошкоджень. Страховика було повідомлено про настання страхового випадку 12 серпня 2018 року телефонограмою та 15 серпня 2018 року письмовою заявою. У зв`язку з тим, що страхової виплати не було отримано, позивач замовив 17 вересня 2018 року експертне автотоварознавче дослідження. Експертний огляд автомобіля проведено 17 вересня 2018 року о 12:00 за адресою: м. Львів, вул. Ковельська, СТО «БОШ Сервіс». Відповідно до такого дослідження вартість відновлювального ремонту становить 65 465, 93 грн. Крім того, позивач скеровував на адресу відповідача заяву з вимогою сплатити суму страхового відшкодування, проте відповіді не надано. ПрАТ «СК «Альфа страхування» 23 листопада 2018 року виплатила позивачу за його заявою страхове відшкодування лише в розмірі 22 288,74 грн. Станом на день звернення до суду зобов`язання у повному обсязі не виконано. На підставі наведеного просив суд позов задовольнити та стягнути з ПрАТ «СК «Альфа страхування» суму страхового відшкодування, штрафні санкції а також витрати на правову допомоги.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 28 травня 2021 року, позовні вимоги ОСОБА_1 , задоволено частково.

Вирішено стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа страхування» на користь ОСОБА_1 суму страхового відшкодування у розмірі 97 857 грн. 24 коп.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа страхування» на користь ОСОБА_1 пеню у розмірі 286605 грн. 43 коп.

Вирішено питання судових витрат.

В решті позовних вимог відмовлено.

Встановити наступний порядок виконання судового рішення, платежі боржника для виконання грошового зобов`язання погашають вимоги кредитора у наступній черговості: в першу чергу - витрати, пов`язані з одержанням виконання: судові витрати, витрати виконавчого провадження; в другу чергу пеня згідно з ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» в розмірі 286 605,43 грн.; в третю чергу страхове відшкодування у розмірі 97 857,24 грн;

Органу (особі), який здійснює примусове виконання рішення суду, здійснювати нарахування Відповідачу пені у розмірі 3 % за день від суми боргу страхового відшкодування розпочинаючи від 01 грудня 2018 року до моменту повного виконання рішення.

Остаточна сума пені та страхового відшкодування у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду оскаржив відповідач ПАТ "Страхова компанія "Альфа Страхування".

В апеляційній скарзі покликається на те, що суд першої інстанції ухвалив незаконне і необґрунтоване рішення, оскільки висновки суду, викладені у рішенні, є неповними, такими, що суперечать фактичним обставинам справи, спростовуються доказами, які наявні в матеріалах справи, суд не з`ясував обставини, які мають суттєве значення для справи, дав невірну оцінку доказам у справі, оцінив їх вибірково, а не у їх сукупності, чим порушив вимоги ст. 89 ЦПК України. Окрім того, покликається на неправильне застосування судом першої інстанції до даних правовідносин вимог Закону України «Про захист прав споживачів», що серед іншого, призвело і до порушення правил територіальної підсудності.

Просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 28 травня 2021 року, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно частини третьої статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду, з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції, без повідомлення учасників справи. Таким чином, дана справа, у якій переглядається рішення суду по справі з ціною позову 207 682, 83 грн., що є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини першої статті 7 ЦПК України, розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні), а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку, передбаченому частиною п`ятою статті 272 ЦПК України.

В той же час, ураховуючи, що згідно з частиною першою статті 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з частиною першою статті 4, частиною першою статті 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із частинами першою - п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у пункті 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

За приписами частини першої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Аналіз змісту позовної заяви, а саме правових підстав позову, свідчить, що предметом позову в справі, що переглядається, є стягнення страхового відшкодування та неустойки на підставі договору добровільного страхування, укладеного між юридичною особою (третя особа у справі), яка подана вигодонабувачем за цим договором (позивачем у справі). Позов подано до Франківського районного суду м. Львова на підставі положень пункту 5 статті 28 ЦПК України, який відкриваючи провадження у справі, виходив з того, що справа підсудна цьому суду.

Відповідно до статті 378 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).

Справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.

Згідно із частиною п`ятою статті 28 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Відповідно до преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII) цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 статті 1 Закону № 1023-XII).

Згідно зі статтею 1 Закону № 85/96-ВР страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, що не суперечать закону, і пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням майном (майнове страхування) (стаття 4 Закону № 85/96-ВР).

Згідно зі статтею 16 Закону України «Про страхування»(далі - Закон № 85/96-ВР), статтею 979 ЦК України договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, відповідно до якої страховик бере на себе зобов`язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Частиною першою статті 3 Закону № 85/96-ВР визначено, що страхувальниками визнаються юридичні особи, фізичні особи - підприємці та дієздатні фізичні особи, які уклали із страховиками договори страхування або є страхувальниками відповідно до законодавства України.

Страхувальники мають право при укладанні договорів страхування інших, ніж договори особистого страхування, призначати фізичних осіб або юридичних осіб (вигодонабувачів), які можуть зазнати збитків у результаті настання страхового випадку, для отримання страхового відшкодування, а також замінювати їх до настання страхового випадку, якщо інше не передбачено договором страхування (частина четверта статті 3 Закону № 85/96-ВР).

Отже, за своєю правовою природою договір страхування є договором про надання послуг. Метою страхування при укладенні договору майнового страхування є погашення за рахунок страховика ризику майнової відповідальності перед іншими особами чи ризику виникнення інших збитків у результаті страхового випадку.

Щодо питання вигодонабувача, таке врегульовано положеннями статті 636 ЦК України, за приписами якої договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі.

Позивач у справі не є страхувальник за укладеним юридичною особою із страховиком (відповідачем) договором, у розумінні положень Закону № 85/96-ВР, а є за таким лише вигодонабувачем.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги апеляційної скарги в частині непоширення на спірні правовідносини положень Закону № 1023-XII, є підставними, оскільки позивач не є споживачем, а відтак це виключає можливість застосування правил підсудності справи за вибором позивача, визначених частиною п`ятою статті 28 ЦПК України.

При розгляді справи судом першої інстанції відповідач заявляв про непідсудність справи Франківському районному суду м. Львова (т. 1 а.с. 156), що повторено ним і в доводах апеляційної скарги (т. 1 а.с. 208 зворот).

Відхиляючи ці мотиви, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, з посиланням на правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 545/2810/18, вказав про те, що і на позивача, як вигодонабувача поширюються положення Закону України «Про захист прав споживачів».

Проте, колегія суддів з такими мотивами суду першої інстанції погодитись не може, з огляду на таке.

У згаданій постанові вказано таке: «Верховний Суд зазначає, що укладений між сторонами договір добровільного страхування засобів наземного транспорту, цивільної відповідальності, водія та пасажирів від нещасних випадків від 05 липня 2017 року спрямований на задоволення особистих потреб застрахованої особи - позивача».

За обставинами цієї справи, що убачається із змісту постанови суду касаційної інстанції, позивач був стороною договору страхування, тобто страхувальником, а не вигодонабувачем.

Наведене свідчить про неподібність правовідносин у справі, яка переглядається, та у справі № 545/2810/18.

Тобто, застосування висновку щодо застосування норми права, викладеного в судовому рішення касаційної інстанції у справі № 545/2810/18, є не релевантним.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

Отже, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд за встановленою підсудністю, а саме до Печерського районного суду м. Києва.

З огляду на таке колегія суддів не вдається до аналізу інших аргументів по суті спору, викладених в апеляційній скарзі.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатніми.

Відповідно до частини п`ятої статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 04 жовтня 2021 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч. 1 п. 5, 378, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Альфа Страхування" - задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 28 травня 2021 року - скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Альфа Страхування", за участю третьої особи Товариство з обмеженою відповідальністю "Бофі" про стягнення суми страхового відшкодування та штрафних санкцій передати на новий розгляд за встановленою підсудністю до Печерського районного суду м. Києва.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 жовтня 2021 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич