Справа № 211/2396/21
Провадження № 2/211/1886/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2021 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Сарат Н.О.

секретаря Зоріної С.М.

за участі позивача ОСОБА_1

представника третьої особи Акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" Олексюк М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кривого Рогу цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль" про визначення частки у спільній сумісній власності подружжя, визнання права власності на частку в майні, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 в якому просить поділити спільне майно подружжя шляхом визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частину квартири за адресою.: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог посилається на те що, вона з 06.10.2006 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі. За час шлюбу в червні 2007 року вони придбали трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана квартира була придбана в іпотеку. 26.06.2007 року між відповідачем і банком був укладений кредитний договір № 014/3466/33607, за яким відповідачу був виданий кредит в сумі 21500 доларів США. Договір купівлі продажу квартири та договір іпотеки укладались в нотаріальній формі. Договори укладались в інтересах сім`ї, тому вона надала згоду на їх укладання та виступила майновим поручителем за кредитним договором.

З моменту укладання кредитного договору і до тепер кредит повертався за рахунок спільного бюджету. Шлюб між ними розірвано, відповідач виселився з квартири та відмовляється повертати кредит. В квартирі залишились проживати вона з двома неповнолітніми дітьми, та сплачує кредит за рахунок особистих коштів, тому змушена звернутись до суду та вважає за доцільне поділити спірну квартири.

Ухвалою Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 квітня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 на позовних вимогах наполягала, згідно поданої позовної заяви.

Відповідач ОСОБА_2 до суду не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений, відзиву на позов не надав.

Представник третьої особи Олексюк М.М. проти позовних вимог заперечувала в повному обсязі, згідно письмових пояснень. Просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Посилаючись на те, що кредитний договорів в повному обсязі не виконаний. Задоволення позовних вимог фактично позбавить банк виконати рішення суду в спосіб та порядок передбачений законом.

Суд, вислухавши позивача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків.

В судовому засіданні встановлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.10.2006 року, який розірвано рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області 31 січня 2019 року ( а.с. 8 - копія свідоцтва про шлюб, а.с. 9 - копія рішення).

26.06.2007 р. між ОСОБА_3 з однієї сторони, та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого останній купив квартиру адресою.: АДРЕСА_1 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Рукавіциним І.А. та зареєстрований у реєстрі за № 3162 ( а.с. 11 - копія договору).

26.06.2007 р. між ОСОБА_2 та Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» укладено договір про надання споживчого кредиту № 014/3466/33607/74 відповідно до якого відповідач отримав грошові кошти в сумі 21500,00 доларів США., строк дії договору до 25.06.2027 року.

Спірна квартира перебуває у іпотеці за договором іпотеки № 014/08/11-03/054/07 від 26.06.2007 р. укладеним між ОСОБА_2 та Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Рукавіциним А.І. та зареєстровано в реєстрі заборон за № 184 (а.с. 12-13).

Згідно правових висновків Великої Палати Верховного Суду викладених у п.п. 49,50,51,52, Постанові від 30 червня 2020 року Справа №638/18231/15-ц: Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом сумісної власності подружжя.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Вказані правові позиції висловлені Верховним Судом України у постановах від 01 липня 2015 року (справа №6-612цс15), від 25 листопада 2015 року (справа №6-2333цс15), від 16 грудня 2015 року (справа №6-2641цс15), від 07 вересня 2016 року (справа №6-801цс16).

Згідно із ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом (ст.71 СК України).

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Як роз`яснено в п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним і поділ сумісного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідач ОСОБА_2 визнав факт набуття спірного майна за період шлюбу та визнав обставини викладені позивачем щодо порядку придбання спірної квартири.

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини щодо іпотечних зобов`язань, вказують на те, що іпотекодавець не має права розпоряджатися майном без згоди іпотекодержателя до закінчення терміну дії іпотеки.

Разом з цим, положеннями Закону України «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. У свою чергу поділ спільного майна між подружжям, в тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону.

Із урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про те, що перебування спірної квартири в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя, оскільки гарантії банку, як іпотекодержателя щодо спірного майна визначені частиною другою статті 23 Закону України «Про іпотеку», згідно з якою особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому ж обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 08 липня 2019 року у справі № 522/17048/15-ц (провадження № 61-33246св18).

Після визнання за позивачем права власності на частину квартири іпотека продовжує бути дійсною.

Згідно із ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку про те, що квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суд вважає, доведеним що вказана спірна квартира, придбана за кредитні кошти, отримані подружжям під час шлюбу, відтак, право на це майно в рівних частках набули і позивач, і відповідач, при цьому боргові зобов`язання є спільними для обох із подружжя, незалежно від того, із ким із подружжя укладений кредитний договір.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про поділ майна підлягає задоволенню шляхом визнання спільною сумісною власністю подружжя квартири, а тому в порядку поділу майна правомірним є визнання за позивачем права власності на 1/2 частини вказаної квартири, отже позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягають також стягненню з відповідача на користь позивача сплачений нею судовий збір.

Керуючись ст. 57,60, 63,70,71 СК України , ст.ст. 13, 77-81, 89, 247, 259, 263-265, 354 ЦПК України , суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль" про визначення частки у спільній сумісній власності подружжя, визнання права власності на частку в майні - задовольнити

Визначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 1/2 частку трикімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на 1/2 частку трикімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 судовий збір в розмірі 705 (сімсот п`ять гривень) 00 копійок.

Рішення суду може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 04 жовтня 2021 року.

Суддя: Н. О. Сарат