Справа № 465/1632/18 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/811/3833/20 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевич А.В.,

секретар - Юзефович Ю.І.,

з участю позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Кецко В.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Національної академії сухопутніх військ імені гетьмана Петра Сагайдачного на рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 листопада 2020 року, у якому ухвалою від цього ж суду від 05 лютого 2021 року виправлено описку, ухвалене в складі головуючого судді Ванівського Ю.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Національної Академії Сухопутних військ імені Гетьмана Петра Сагайдачного в особі житлової комісії Національної академії імені Петра Сагайдачного, про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинення дій, -

в с т а н о в и в:

у березні 2018 року позивач звернувся в суд із позовом, і з врахуванням уточнень від 25 вересня 2019 року, просив визнати протиправним та скасувати п. 2.1 протоколу № 14 засідання житлової комісії Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного від 27.09.2017 року в частині зняття з квартирного обліку Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного прапорщика запасу ОСОБА_1 ; визнати протиправним та скасувати п. 4 протоколу № 28 засідання житлової комісії Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного від 23.07.2018 року в частині внесення зміни в п.2.1 протоколу № 14 засідання житлової комісії Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного від 27.09.2017 року; зобов`язати житлову комісію Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного поновити прапорщика запасу ОСОБА_1 на квартирному обліку в Національній академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного; стягнути судові витрати.
Вимоги мотивував тим, що починаючи з липня 1987 року проходив військову службу. Останній раз укладав новий контракт про проходження військової служби у Збройних силах України з Міністерством оборони України строком на 5 років з 09.05.2012 року до 09.05.2017 року. На час дії даного контракту позивач мав військове звання прапорщик та перебував на посаді артиста вищої категорії військового оркестру Національної академії сухопутних військ імені Петра Сагайдачного. До закінчення строку даного контракту позивач бажав надалі продовжувати військову службу шляхом укладення нового контракту. Проте, у травні 2017 року безпосередній начальник військового оркестру ОСОБА_2 несподівано почав спонукати та переконувати його про прийняття рішення щодо звільнення його з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту посилаючись на те, що він має відповідну вислугу років та у зв`язку із таким звільненням у позивача зберігаються всі необхідні соціальні гарантії. Крім того, зазначали, що таке звільнення не є підставою для зняття позивача з квартирного обліку та на підтвердження надавали йому витяг з п. 2.17 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців ЗСУ та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом МОУ №737 від 30.11.2011 року. У разі не погодження з таким звільненням безпосередній керівник ОСОБА_2 погрожував звільнити позивача по статті.
11.05.2017 року позивачем отримано витяг з наказу начальника Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного (по стройовій частині) № 113 від 11.05.2017 року з якого вбачається, що відповідно до пункту «а» частини шостої статті 26 з врахуванням підпункту «і» пункту першого частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» позивача звільнено з військової служби у запас наказом начальника Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного ( по особовому складу) від 05 травня 2017 року №16-РС та з 11.05.2017 року та виключено із списків особового складу Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного.
Однак, після звільнення Позивачу стало відомо, що його фактично введено в оману та на час його звільнення пункт Інструкції на який посилались посадові особи Національної академії - п.2.17 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців ЗСУ та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом МОУ №737 від 30.11.2011 року, був змінений та в п.2.16 виключено військовослужбовців, які звільненні у зв`язку із закінченням контракту із категорії військовослужбовців, які після звільнення залишаються на квартирному обліку.
31 травня 2017 року відбулось засідання житлової комісії Національної академії на якій питання щодо перебування на квартирному обліку Позивача відкладено до наступного засідання житлової комісії та одночасно ОСОБА_1 повідомлено про те, що не може бути застосовано п. 2.16 Інструкції у випадку звільнення з лав ЗСУ у зв`язку із закінченням строку контракту, тому керуючись п.2.18 Інструкції він підлягає зняттю з квартирного обліку Національної академії, що буде реалізовано на наступному засіданні житлової комісії.
В подальшому згідно протоколу № 14 засідання житлової комісії Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного від 27.09.2017 року знято з квартирного обліку Національної академії, на підставі п.2.16 наказу МО України 30.11.2011 року № 737 (із змінами) прапорщика запасу ОСОБА_1 (вислуга в ЗСУ 29 років).
Позивач вважає, що житловою комісією Національної академії при прийнятті такого рішення не враховано повністю всіх обставин та гарантій, які визначені у Основному законі України Конституції України та нормативно правових актах, житлова комісія виклала свою позицію у рішенні однобічно без врахуванням всіх обставин, які мають значення для вирішення питання щодо перебування Позивача на квартирному обліку.
Згідно п.2 Контракту Міністерство оборони України зобов`язується відповідно до законодавства забезпечити жиле приміщення Позивачу та членам його сім`ї або виплату грошової компенсації за піднайом (найм) ним житлового приміщення.
Тобто, укладення нового контракту відбулось 09.05.2012 року, відтак з цього моменту у позивача виникли права та обов`язки, які регулюються відповідними умовами контакту та нормами закону і нормативно правовими актами, які діяли на цей час.
З врахуванням вимог ч.1 ст.12 Закону №2011-XII на час проходження військової служби Позивач впродовж 28 років не отримував у власність житлового приміщення та не отримував за це компенсації, тому після звільнення з військової служби у запас розраховував на залишення його на квартирному обліку для реалізації свого набутого суб`єктивного права та з цього приводу гарантій, які фактично не була використані під час служби.
На час дії попереднього та укладення нового контракту діяла Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців ЗСУ та членів їх сімей жилими приміщеннями, затверджена наказом МОУ №737 від 30.11.2011 року, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 10 січня 2012 р. за № 24/20337 згідно якої пунктом 2.17 (в початковій редакції) було чітко передбачено, що військовослужбовці, які перебувають на обліку, під час звільнення з військової служби в запас або відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, за неможливості використання на військовій службі, а також після закінчення строку контракту при досягненні 20 років вислуги на військовій службі в календарному обчисленні, залишаються (за їх бажанням) на обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду за останнім місцем проходження служби, а в разі розформування військової частини - у військовому комісаріаті і КЕВ (КЕЧ) району, на території обслуговування яких знаходилася розформована військова частина, та користуються правом позачергового одержання житла. Тобто, на час виникнення правовідносин на підставі контракту Позивач згідно даної норми нормативно- правового акту мав право після закінчення строку контракту за наявністю 20 років вислуги залишатись (за бажанням) на обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду за останнім місцем проходження служби.
В подальшому згідно Наказу Міністерства оборони України № 401 від 19.06.2014 року «Про затвердження Змін до Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями» (набрав чинності 01.08.2014 року) внесено зміни до даної Інструкції та викладено Інструкцію в новій редакції, а саме пунктом 2.16 викладено в такій редакції: - військовослужбовці, які перебувають на обліку, під час звільнення з військової служби в запас або відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку з реформуванням ЗС України, зі скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі, залишаються (за їх бажанням) на обліку у військовій частині до одержання жилого приміщення з державного житлового фонду за останнім місцем проходження служби, а в разі розформування військової частини - у військовому комісаріаті і КЕВ (КЕЧ) району, на території обслуговування яких знаходилася розформована військова частина, та користуються правом позачергового одержання жилого приміщення.
З наведеного вбачається, що з 01.08.2014 року в даній Інструкції було виключено підставу «після закінчення строку контракту при досягненні 20 років вислуги на військовій службі в календарному обчисленні», яка надавала право на залишенні на квартирному обліку.
Однак, фактично без внесення змін до Закону та Порядку нормативних актів вищої юридичної сили, внаслідок іншого їх тлумачення Інструкцією звужено зміст та обсяг його існуючих прав і свобод.
З врахуванням вищезазначеного Позивач при переукладені контракту у 2012 році мав відповідні гарантії на реалізації права на залишенні на квартирному обліку, яке було передбачено в п.2.17 Інструкції у разі закінчення строку контракту, та за наявністю у нього більше 20 років вислуги, тобто мав відповідне сподівання у майбутньому реалізувати таке право.
До закінчення строку контракту на законодавчому рівні (01.08.2014 року) відбулись несподівані зміни (викладення вищевказаної Інструкції в новій редакції) за наслідками яких зазначене право було виключено. Тобто, позивач до закінчення строку контракту, який узгоджувався сторонами при його укладенні, був позбавлений після його закінчення за наявністю 28 років вислуги права залишатись на квартирному обліку. Відтак, в даному випадку позивач вважає, що під час діючого контракту відбулись звуження змісту та обсягу його існуючих прав і свобод, чим порушено вимоги ст.22 Конституції України. Просив позов задовольнити.
Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 06 листопада 2021 року позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано п. 2.1 протоколу № 14 засідання житлової комісії Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного від 27.09.2017 року в частині зняття з квартирного обліку Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного прапорщика запасу ОСОБА_1 .
Визнано протиправним та скасовано п. 4 протоколу №28 засідання житлової комісії Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного від 23.07.2018 року в частині внесення зміни в п.2.1 протоколу № 14 засідання житлової комісії Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного від 27.09.2017 року.
Зобов`язано житлову комісію Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного поновити прапорщика запасу ОСОБА_1 на квартирному обліку в Національній академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного.
Стягнуто з Національної академії сухопутних військ імені Петра на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1 409 грн. 60 коп.
Не погоджуючись з даним рішенням Національна академія сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного оскаржила таке в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі зазначає, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, висновки викладені у ньому не відповідають обставинам справи, а відтак рішення є незаконним.
В обґрунтування вимог покликається на те, що позивач звільнений із військової служби у запас за п «а», у зв`язку із закінченням строку дії контракту, з урахуванням підпункту «ї», які в особливий період (крім проведення мобілізації та введення воєнного стану) проходять військову службу за контрактом і строк контракту яких закінчився, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу.
Відповідно до витягу з протоколу № 14 від 27.09.2017 року засідання житлової комісії Національної академії, позивача знято з квартирного обліку Національної академії на підставі п.2.16 Наказу МО України від 30.11.2011 № 737. Про дані обставини Національною академією зазначалось у відзиві на позовну заяву. Наведені норми Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями не передбачають підстави для залишення позивача на обліку громадян, потребуючих поліпшення житлових умов, з огляду на його звільнення в запас у зв`язку з закінченням строку дії контракту.
Таким чином, дана обставина звільнення ОСОБА_1 з лав Збройних Сил України (по закінченню строку дії контракту) є підставою для зняття його з квартирного обліку відповідно до п. 2.18 Інструкції 737.
Просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від від 06 листопадла 2020 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача адвокат Кецко В.Я. зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги такого не спростовують. Підстави для скасування рішення відсутні.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Згідно з частиною першою статті 4, частиною першою статті 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно із частинами першою - п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Пленум Верховного Суд України у пункті 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону.
За приписами частини першої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною другою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судом встановлено, що починаючи з липня 1987 року позивач проходив військову службу.

Наказом начальника Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного (по стройовій частині) від 11 травня 2017 року №113 прапорщика ОСОБА_1 , відповідно до пункту «а» частини шостої статті 26 з врахуванням підпункту «ї» пункту першого частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнено з військової служби у запас наказом начальника Національної академії сухопутних військ імені Петра Сагайдачного ( по особовому складу) від 05 травня 2017 року №16-РС, визнано таким, що справи здав та посаду здав. Цим же наказом позивача з 11 травня 2017 року виключено із списків особового складу Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного та усіх видів забезпечення і направлено до Галицько-Франківського ОРВК м. Львова. Вислуга років у Збройних Силах становить: календарна 28 років 04 місяці, пільгова немає.

31 травня 2017 року відбулось засідання житлової комісії Національної академії на якій питання щодо перебування на квартирному обліку Позивача відкладено до наступного засідання житлової комісії та одночасно ОСОБА_1 повідомлено про те, що не може бути застосовано п.2.16 Інструкції у випадку звільнення з лав ЗСУ у зв`язку із закінченням строку контракту, тому керуючись п.2.18 Інструкції він підлягає зняттю з квартирного обліку Національної академії, що буде реалізовано на наступному засіданні житлової комісії.

Рішенням житлової комісії Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного від 27 вересня 2017 року (пункт 2.1 протоколу № 14) прапорщика запасу ОСОБА_1 (вислуга в ЗСУ 29 років) знято з квартирного обліку Національної академії, на підставі п. 2.16 наказу МО України 30 листопада 2011 року № 737 (із змінами).

Рішенням житлової комісії Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного від 23 липня 2018 року (протокол № 28) ухвалено внести зміни в п. 2.1 протоколу засідання житлової комісії Національної академії сухопутних військ від 27 вересня 2017 року № 14, а саме виправити описку де зазначити, зняття з квартирного обліку Національної академії прапорщика запасу ОСОБА_1 (вислуга в ЗСУ 29 років), за п. 2.18 наказу МО України 30 листопада 2011 року № 737 (із змінами).

Судом також встановлено, що позивач з 1999 року перебував на квартирному обліку, як військовослужбовець, який потребує поліпшення житлових умов.

На підставі статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Згідно із статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

У відповідності до абзаців першого, четвертого пункту 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції на момент прийняття житловою комісією оскаржуваного рішення) держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами. Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла.

У пункті 9 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції на момент прийняття житловою комісією оскаржуваного рішення), було передбачено, що військовослужбовці, що перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при звільненні з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі залишаються на цьому обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду або за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, а в разі її розформування - у військових комісаріатах і квартирно-експлуатаційних частинах районів та користуються правом позачергового одержання житла.

При цьому, порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями, а також розмір і порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації за піднайом (найом) ними жилих приміщень визначаються Кабінетом Міністрів України (абзац сьомий пункту 1 статті 12 вказаного Закону, який виключено на підставі Закону України від 7 листопада 2017 року № 2181-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань забезпечення жилими приміщеннями військовослужбовців та членів сімей військовослужбовців, які загинули під час виконання обов`язків військової служби». Вказаний закон набрав чинності 10 грудня 2017 року).

На час зарахування позивача на квартирний облік діяло «Положення про порядок забезпечення жилою площею в Збройних силах України», затверджене наказом Міністра оборони України № 20 від 03 лютого 1995 року (надалі Положення).

Постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року за № 1081 було затверджено Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями (далі Порядок).

Наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року № 737 затверджено Інструкцію про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями (далі - Інструкція).

Пунктом 1.4 Інструкції, на приписи якої посилалась житлова комісія при прийнятті оскаржуваного рішення, а також відповідач у відзиві на позовну заяву та в поданій ним апеляційній скарзі, встановлено, що військовослужбовці, що перебували на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, до 1 січня 2005 року забезпечуються жилими приміщеннями для постійного проживання відповідно до раніше встановленого законодавством порядку.

Згідно пункту 13 Положення, військовослужбовці перебувають на квартирному обліку у військовій частині та КЕЧ району до отримання жилого приміщення, за винятком випадків, передбачених у цьому пункті, а саме: поліпшення житлових умов, внаслідок чого відпала необхідність для надання іншого жилого приміщення; при переміщенні військовослужбовця до нового місця служби у інший населений пункт; при засудженні військовослужбовця до позбавлення волі на термін понад 6 місяців, крім умовного засудження; при наданні відомостей, що не відповідають дійсності та які стали основою для прийняття на облік або неправомірних дій командування при вирішенні питання про прийняття на облік.

Пунктом 3 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями встановлено, що військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання.

Пунктом 30 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями (в редакції, чинній на момент зняття позивача з обліку) передбачено, що військовослужбовці знімаються з обліку у разі: поліпшення житлових умов, внаслідок чого відпала потреба в наданні житла; засудження військовослужбовця до позбавлення волі на строк понад шість місяців, крім умовного засудження; звільнення з військової служби за службовою невідповідністю, у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем; подання відомостей, що не відповідають дійсності, але стали підставою для зарахування на облік; в інших випадках, передбачених законодавством.

Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та члени їх сімей мають право на отримання житла, а отже і на залишення на обліку до отримання ними житла, в тому числі і у разі звільнення в запас чи відставку, крім випадків, передбачених пунктом 30 Порядку.

У Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, зокрема, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Встановивши, що при зарахуванні ОСОБА_1 на квартирний облік та перебування його на квартирному обліку порушень житловою комісією та позивачем допущено не було і останній перебував на обліку для поліпшення житлових умов, вислуга років у Збройних силах України становить на момент звільнення 28 років 4 місяці, а на момент прийняття оскаржуваного рішення житловою комісією 29 років, підстави, визначені законом для зняття з обліку потребуючих поліпшення житлових умов не настали, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про наявність правових підстав для задоволення позову.

Такий висновок узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 18 грудня 2019 року у справі № 683/2199/18 (провадження № 61-17451св19), від 08 квітня 2020 року у справі № 6783/2197/18 (провадження № 61-14634св19) від 19 травня 2020 року у справі № 683/2198/18 (провадження № 61-14222св19), від 11 листопада 2020 року у справі № 683/3095/18 (провадження № 61-7801св19), а також в постанові від 20 травня 2019 року у справі № 487/6514/17 (провадження № 61-46148св18), останній з яких вірно враховано судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення.

При цьому, суд першої інстанції, з огляду на положення пункту 1.4 Інструкції вірно не застосував положення пунктів 2.16 та 2.18 цієї Інструкції, оскільки ними, враховуючи час постановки позивача на квартирний облік, спірні відносини сторін не регулюються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).
Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія судді в приходить до висновку, що, вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. А відтак, підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 141 ЦПК України підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Національної академії сухопутніх військ імені гетьмана Петра Сагайдачного залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 листопада 2020 року, у якому ухвалою від цього ж суду від 05 лютого 2021 року виправлено описку, - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 жовтня 2021 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко
А.В. Ніткевич