ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7046/21 Справа № 210/6544/20 Суддя у 1-й інстанції - Сільченко В. Є. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.

суддів -Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони:

позивач- Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк",

відповідач- ОСОБА_1 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 квітня 2021 року, ухваленого суддею Сільченком В.Є. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області (відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні),-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (Позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 (Відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідно до укладеного договору б/н від 22.07.2007 року відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що визначений у Довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримав кредитну карту, а розмір кредитного ліміту в подальшому збільшився до 8000 гривень.

Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту, банк керувався п.п. 2.1.2.3., 2.1.2.4 Договору, на підставі яких відповідач при укладанні Договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, які викладено на банківському сайті http://privatbank.ua, складає між ним і банком Договір, що підтверджується його підписом у заяві.

У відповідності до умов договору банк свої зобов`язання виконав в повному обсязі та видав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором, а відповідач зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов Договору, а саме щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлений Договором.

Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 11.10.2020 року виникла заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 16507,67 грн., з яких 10541,50 гривень заборгованість за тілом кредиту, в т.ч. 10541,50 заборгованість за простроченим тілом кредиту, 3014,75 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625; 2951,42 грн. нарахована пеня; від сплати яких відповідач ухиляється, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором в примусовому порядку.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 квітня 2021 року відмовлено Акціонерному товариству Комерційний банк "Приватбанк" з задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В апеляційній скарзі, позивач АТ КБ «ПриватБанк» вказує на те, що судом першої інстанції неправильно визначений характер правовідносин між сторонами, неправильно застосовано закон, що їх регулює, неповно досліджені докази та не надано належної правової оцінки доводам сторін, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про повне задоволення, заявлених Банком позовних вимог.

При цьому, скаржник наголошує на тому, що позивачем до позову надано наступні докази: копія анкети-заяви із підписом Відповідача; розрахунок заборгованості; Умови та Правила надання банківських послуг, однак суд першої інстанції не врахував, що зазначені докази Відповідачем не спростовано, що є його, а не суду, процесуальним обов`язком. Вказує, що Відповідач не скористався своїми процесуальними правами та не надав суду відзиву на позов і жодних належних та допустимих доказів відсутності заборгованості по кредиту чи не ознайомлення з умовами кредитування.

Позивач зазначає, що відповідно до підписаної відповідачем анкети-заяви, Відповідач згоден, що анкета-заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку, правилами користування карткою, основними умовами обслуговування складають договір про надання банківських послуг. Тобто сторонами при укладені кредитного договору були досягнуті усі істотні умови договору, тому суд не мав підстав для відмови у позові.

Відзив на апеляційну скаргу позивача не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав.

Судом встановлено, що 22.07.2007 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку був укладений Договір про надання банківських послуг (а.с.15).

Згідно вказаної заяви ОСОБА_1 виявила бажання оформити на своє ім`я картку. Відомості про вид кредиту, який бажав отримати відповідач, відомості про розмір такого кредиту або розмір кредитного ліміту, розмір відсотків за користування кредитними коштами у вказаній анкеті-заяві відсутні.

Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 11.10.2020 року виникла заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 16507,67 грн., з яких 10541,50 гривень заборгованість за тілом кредиту, в т.ч. 10541,50 заборгованість за простроченим тілом кредиту, 3014,75 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625; 2951,42 грн. нарахована пеня.

Суд першої інстанції, відмовляючи позивачеві в задоволенні його позовних вимог в повному обсязі, виходив з того, що належними та допустимими доказами не доведено отримання відповідачем кредиту, виникнення та нарахування заборгованості у заявленій у позові сумі.

Проте, колегія суддів частково погоджується із висновками суду першої інстанції, а саме, не погоджується в частині відсутності підстав для стягнення заборгованості за тілом кредиту, з огляду на таке.

За змістом статей 626, 628 ЦК України,договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст.634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася.

Договір приєднання, як і публічний договір, є узагальненою категорією таких цивільно-правових договорів, в яких умови договору встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах і які укладаються лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого тексту. Друга сторона при цьому не може запропонувати свої умови договору, але саме вона вирішує та виявляє волевиявлення на укладення договору на запропонованих їй умовах. Таким чином, додержується принцип свободи договору. Чинним законодавством передбачено укладення договору лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованих умов у цілому.

Як вбачається з матеріалів справи, 22.07.2007 року відповідач ОСОБА_1 підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк», в якій своїм підписом підтвердив, що підписанням цієї Анкети-заяви він, відповідно до статті 634 ЦПК України, у повному обсязі приєднується до Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», які розміщені на офіційному сайті банку в мережі інтернет за адресою privatbank.ua, та які, разом із пам`яткою клієнта і Тарифами, становлять договір банківського обслуговування. Погодився, що зі змінами Умов та Правил надання банківських послуг відповідач зобов`язався ознайомлюватися самостійно на офіційному сайті банку privatbank.ua (а.с.15).

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір відсотків та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Фіксована відсоткова ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої відсоткової ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника відсотків від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання відсотків встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір відсотків, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.У разі відсутності іншої домовленості сторін відсотки виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику, грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором.Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору відсотки за користування позиченими коштами поділяються на встановлену законом, розмір та підстави стягнення якоих визначаються актами законодавства, та договірні, розмір та підстави стягнення якої визначаються сторонами в самому договорі.

Отже, для підтвердження заявлених позовних вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту, в тому числі і заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі -10 541,50 грн., заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України в сумі 3014,75 грн., та пені в сумі 2951,42 грн. позивач АТ КБ «ПриватБанк» надав суду докази: розрахунок заборгованості, довідку про зміну умов кредитування, заяву позичальника, Умови та Правила надання банківських послуг, виписку по рахунку, які у сукупності підтверджують укладення між сторонами кредитного договору ( а.с.4-21, 34-41).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Щодо стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України, то слід зазначити наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду відхиляє аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 вказано, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. Цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах.

Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, урегульовані частиною другою статті 625 цього Кодексу, згідно яких на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Такі проценти підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.

Тому, за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України, як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення, підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Таким чином, якщо строк кредитування закінчився або кредитор реалізував своє право на дострокове повернення кредиту, то з цього моменту припиняється нарахування процентів за кредитом і позичальник зобов`язаний сплатити неустойку та суми передбачені статтею 625 ЦК України.

Верховний Суд України у постанові від 22 жовтня 2014 року у справі №127цс14 висловив правовий висновок про те, що строк дії картки є кінцевим терміном кредитування.

Отже, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» має право на стягнення відсотків, нарахованих на прострочений кредит відповідно до ст.625 ЦК України, з моменту пред`явлення вимоги про дострокове повернення суми заборгованості за кредитом або ж після закінчення строку кредитування, тобто строку дії кредитної картки.

За змістом позовної заяви, вимоги про стягнення відсотків, нарахованих на прострочений кредит відповідно до ст.625 ЦК України, пред`явлені станом на 11.10.2020 року, й матеріали справи не містять відомостей щодо того, в якому ж саме порядку заявлено ці вимоги - з моменту пред`явлення вимоги про дострокове повернення суми заборгованості за кредитом, або ж після закінчення строку кредитування, тобто строку дії кредитної картки.

За викладених обставин колегія суддів дійшла висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення цих позовних вимог.

Посилання ж АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на пункт 2.1.1.2.12. в редакції Умов та Правил надання банківських послуг, що почала діяти з 01.03.2019 року, в якому зазначено, що в разі порушення клієнтом зобов`язань з погашення заборгованості, починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань, він зобов`язаний сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які, у відповідності до ст.625 ЦК України, встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі 86,4% для картки «Універсальна» та в розмірі 84% для картки «Універсальна голд», колегією суддів не беруться до уваги, з вищенаведених підстав, а саме, у зв`язку з відсутністю відомостей щодо типу виданої позичальнику кредитної картки.

З довідки про видані ОСОБА_1 кредитні картки за договором без № вбачається, що відповідач отримала з часу укладення договору 8 карток, термін дії останньої, отриманої 17.09.3018 року картки закінчується 08/22 (а.с.13).

З довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти оформленої на ОСОБА_1 договір без номера вбачається, що кредитний ліміт неодноразово змінювався, збільшувався і останній раз 01.08.2013 року був збільшений до до 8000 грн. (а.с.14).

З виписки по рахункам наданій позивачем вбачається, що відповідач по виданим їй кредитним карткам здійснювала операції, отримувала кредитні кошти через банкомат, здійснювала покупки тощо, частково повертав Банку кредитні кошти, тобто користувався наданими Банком кредитними коштами (а.с.34-41).

На підставі наданих Позивачем доказів колегія суддів вважає встановленою наявність кредитних правовідносин між сторонами та наявність заборгованості у Відповідача перед Позивачем.

Отже, оскільки грошові кошти використовувались відповідачем та на даний час не повернуті позивачу, кредитор має право на повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Колегія суддів погоджується з розрахунком заборгованості наданим Банком і вважає, що Відповідач повинна поверну Банку фактично отримані кошти в розмірі 10541,50 грн.

На підставі викладеного, колегія суддів прийшла до переконання, що рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області 07 квітня 2021 року ухвалено без повного урахування наявних у справі доказів, тому згідно положення п.п.1,3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за простроченим тілом кредита, яка станом на 11.10.2020 становить 10541,грн.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, відповідно здійснюється розподіл судових витрат.

Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом АТ КБ «ПриватБанк» сплачено судовий збір у сумі 2102 грн., за подання апеляційної скарги 3153 грн., а всього сплачено позивачем сплачено за розгляд справи в судах першої і апеляційної інстанцій в сумі 5255 грн. (а.с.1,58).

У зв`язку із тим, що позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволені частково, в загальному розмірі на суму 10541,50 грн., тому з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи в судах першої і апеляційної інстанцій, пропорційно задоволеним вимогам в сумі 3355,75 грн., відповідно розрахунку (10541,50 грн. х 5255 грн./16507,67 грн).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України Дніпровський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 квітня 2021 року в частині відмови Акціонерному товариству Комерційний банк «Приватбанк» в задоволенні позовних вимог скасувати, ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 місце реєстрації: АДРЕСА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (01001 місто Київ, вулиця Грушевського, будинок 1Д, , рахунок № НОМЕР_2 , МФО №305299 (для погашення заборгованості та судових витрат) заборгованість за простроченим тілом кредиту за кредитним договором № б/н від 22.07.2007 року, яка станом на 11.10.2020 становить 10541,51 грн. (десять тисяч п`ятсот сорок одна гривня п`ятдесят копійок)

Стягнути з з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 місце реєстрації: АДРЕСА_1 користь Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (01001 місто Київ, вулиця Грушевського, будинок 1Д, , рахунок № НОМЕР_2 , МФО №305299 (для погашення заборгованості та судових витрат) витрати зі сплати судового збору в сумі 3355,75 грн. (три тисячі триста п`ятдесят п`ять гривень сімдесят чотири копійки), за розгялд справи в судах першої і апеляційної інстанцій.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 30 вересня 2021 року.

Головуючий:

Судді: