ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/2201/20 Номер провадження 22-ц/814/2101/21Головуючий у 1-й інстанції Куцин В. М. Доповідач ап. інст. Прядкіна О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Прядкіної О.В.,

суддів: Бутенко С.Б., Кузнєцової О.Ю.,

розглянувши в м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Великосорочинського закладу дошкільної освіти (ясла-садок) «Ластівка» Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області, Відділу освіти, культури, молоді та спорту виконавчого комітету Великосорочинської сільської ради Миргородського району про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, треті особи - завідувач Великосорочинського закладу дошкільної освіти (ясла-садок) «Ластівка» Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області Улізько Юлія Олексіївна, Великосорочинська сільська рада Миргородського району, Відділ освіти, культури, молоді та спорту виконавчого комітету Великосорочинської сільської ради Миргородського району

за апеляційною скаргою адвоката Сухорукової Олени Анатоліївни в інтересах Відділу освіти, культури, молоді та спорту виконавчого комітету Великосорочинської сільської ради Миргородського району

на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 24 червня 2021 року прийнятого під головуванням судді Куцин В.М. в м. Миргород, -

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до районного суду з даним позовом. Зазначала, що вона з 1978 року працювала вихователем у Великосорочинському дошкільному навчальному закладі «Ластівка» Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області.Наказом № 22 від 07.11.2019 її звільнено з 08 листопада 2019 року згідно п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин посадових обов`язків, покладених на неї посадовою інструкцією, трудовим договором та Правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 до Великосорочинського дошкільного навчального закладу (ясла-садок) Ластівка Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області про визнання протиправними та скасування наказів про накладення дисциплінарних стягнень та поновлення на роботі задоволено. Визнано неправомірними та скасовано наказ №46 від 24 жовтня 2019 року «Про накладення дисциплінарного стягнення на вихователя ОСОБА_1 », наказ №22 від 07 листопада 2019 року «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді вихователя Великосорочинського дошкільного навчального закладу (ясла - садок) «Ластівка» з 08 листопада 2019 року. В частині поновлення на роботі судове рішення допущене до негайного виконання.

Вказане рішення виконане відповідачем 26 жовтня 2020 року, таким чином з 08.11.2019 року по 23.10.2020 року позивач перебувала у вимушеному прогулі з вини відповідача. Просила стягнути з Великосорочинського закладу дошкільної освіти (ясла-садок) «Ластівка» Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08.11.2019 року по 23.10. 2020 року в сумі 105 536,03 та 50 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її трудових прав.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 24 червня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Відділу освіти, культури, молоді та спорту виконавчого комітету Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08 листопада 2019 року по 23 жовтня 2020 року в сумі 105536 гривень 03 копійки з послідуючим утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів та 25000 гривень у відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з Відділу освіти, культури, молоді та спорту виконавчого комітету Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області на користь ОСОБА_1 1305 гривень 41 копійка судового збору сплаченого при зверненні до суду.

Рішення оскаржила адвокат Сухорукова О.А. в інтересах Відділу освіти, культури, молоді та спорту виконавчого комітету Великосорочинської сільської ради Миргородського району, яка в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Зазначає, що позивач звернулася до районного суду із пропуском строку , передбаченого ч.1 ст. 233 КЗпП України і не заявляла клопотання про його поновлення.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вважає рішення районного суду вірним та просить залишити його без змін.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V Цивільного процесуального кодексу України.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи (частини четверта, шоста статті 19, стаття 274 ЦПК України).

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (частина перша статті 369 ЦПК України). Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (частина 13 статті 7 ЦПК України).

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав:

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що з 01 серпня 1989 року у з зв`язку з переводом ОСОБА_1 працювала вихователем дитячого садка «Ластівка», який було перейменовано у Великосорочинський дошкільний навчальний заклад (ясла - садок) «Ластівка» Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області, та пізніше перейменований у Великосорочинський заклад дошкільної освіти (ясла - садок) «Ластівка» Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області.

Наказом Великосорочинського дошкільного навчального закладу «Ластівка» Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області № 46 від 24.10.2019 року вихователю середньої групи ДНЗ «Ластівка» ОСОБА_1 оголошено догану за невиконання своїх посадових обов`язків, що проявилися у травматизмі вихованця середньої групи ОСОБА_2 .

Наказом № 49 від 31.10.2019 року їй оголошено догану за невиконання своїх посадових обов`язків.

Наказом № 22 від 07.11.2019 року ОСОБА_1 звільнено з 08 листопада 2019 року згідно п. 3 ст. 40 КЗпП України з посади вихователя Великосорочинського дошкільного начального закладу (ясла-садочок) «Ластівка» за систематичне невиконання без поважних причин посадових обов`язків, покладених посадовою інструкцією, трудовим договором та Правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Наказом № 22-А від 07.11.2019 внесено зміни до наказу № 22 від 07. 11.2019 року.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 30 червня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказів про накладення дисциплінарних стягнень та поновлення на роботі скасовано та ухвалено нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Великосорочинського дошкільного навчального закладу (ясла-садок) Ластівка Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області про визнання протиправними та скасування наказів про накладення дисциплінарних стягнень та поновлення на роботі задоволено.

Визнано неправомірними та скасовано наказ №46 від 24 жовтня 2019 року «Про накладення дисциплінарного стягнення на вихователя ОСОБА_1 , наказ №22 від 07 листопада 2019 року «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді вихователя Великосорочинського дошкільного навчального закладу (ясла - садок) «Ластівка» з 08 листопада 2019 року.

В частині поновлення на роботі судове рішення допущене до негайного виконання.

Вищевказане рішення виконане, що підтверджується наказом №7 від 26.10.2020 року, яким скасовано наказ «Про звільнення ОСОБА_1 » від 07.11.2019 року №22. Поновлено ОСОБА_1 на посаду вихователя Великосорочинського закладу дошкільної освіти (ясла - садок) «Ластівка» з 08.11.2019 року.

02.11.2020 року ОСОБА_1 звернулася до Відділу освіти, культури, молоді та спорту Великосорочинської ОТГ із заявою про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 08.11.2019 року по 24.10.2020 року.

23.11.2021 року Відділом освіти, культури, молоді та спорту Великосорочинської сільської ради від ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні заяви позивача. Роз`яснено, що постановою Полтавського апеляційного суду від 07.10.2020 року не було вирішено питання про стягнення середнього заробітку за вимушений прогул, тому відсутні підстави для виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Задовольняючи частково позовні вимоги, районний суд своє рішення мотивував тим, що після ухвалення постанови Полтавським апеляційним судом 07.10.2020 року про поновлення на роботі, ОСОБА_1 набула право на звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки вказаним рішенням не було вирішено питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Тому на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу відповідно до наданого нею розрахунку. Також, враховуючи тривалість порушення права на працю позивача, характер та тривалість її душевних страждань у зв`язку з порушенням її права та необхідністю звернення до суду, тривале вирішення трудового спору, ступінь вини відповідача, який порушив її право, чим завдав та продовжує завдавати моральних страждань та вимоги розумності, справедливості суд прийшов до висновку що позов підлягає частковому задоволенню в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в розмірі 25000 гривень.

Колегія суддів не може погодитись з даним висновком.

Частиною другою ст.235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Частиною першою ст.233 цього ж Кодексу встановлено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом частини другої цієї статті у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесульних рішень.

Відповідно до ч.1 ст.94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Отже, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена ст.2 Закону України «Про оплату праці» , за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Трудовий договір повинен укладатись, як правило, у письмовій формі ( ч.1 ст.24 КЗпП України) або оформлюватись наказом чи розпорядженням роботодавця ( ч.3 цієї статті).

Припинення та розірвання трудового договору пов`язано зі звільненням працівника.

З огляду на зазначене, якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу.

Ураховуючи викладене, виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу (ч.2 ст.235 КЗпП України) не є різновидом оплати праці та елементом структури заробітної плати.

Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час вимушеного прогулуза своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні ст.2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 та постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18.

По даній справі встановлено, що позивач 16 листопада 2020 року звернулась до суду з вимогами про стягнення середнього зароібтку за час вимушеного прогулу з пропуском строку, передбаченого частиною першою ст.233 КЗпП України, не порушивши питання про поновлення пропущеного строку, так як її звільнення відбулось 7 листопада 2019 року.

Отже, районний суд прийшов до помилкового висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку із пропуском працівником строку звернення до суду.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 , 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Сухорукової Олени Анатоліївни в інтересах Відділу освіти, культури, молоді та спорту виконавчого комітету Великосорочинської сільської ради Миргородського району задовольнити.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 24 червня 2021 року скасувати, ухваливши нове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди у зв`язку із пропуском строку звернення до суду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01.10.2021 р.

Головуючий-суддя О. В. Прядкіна

Судді: С. Б. Бутенко

О. Ю.Кузнєцова