Ухвала
Іменем України

27 вересня 2021 року
місто Київ

справа № 450/1327/21
провадження № 61-15521ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Яремка В. В.,
учасники справи:
заявник ОСОБА_1 ,
заінтересована особа Управління соціального захисту населення Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 21 квітня 2021 року у складі судді Мусієвського В. Є. та постанову Львівського апеляційного суду від 03 серпня 2021 року у складі колегії суддів: Крайник Н. П., Ванівського О. М., Шеремети Н. О.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
ОСОБА_1 у квітні 2021 року звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що у період з 27 квітня 2014 року до 14 лютого 2017 року він був добровільно залучений до забезпечення проведення антитерористичної операції, у тому числі шляхом здійснення волонтерської діяльності, перебуваючи безпосередньо в районі антитерористичної операції на території Луганської та Донецької областей у період її проведення.
Встановлення зазначеного факту заявнику потрібно для отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 21 квітня 2021 року відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту.

Суд першої інстанції врахував правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду, зокрема від 07 серпня 2019 року у справі № 711/3635/16, відповідно до якого положення підпункту 4 пункту 4 Порядку надання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни особам, які отримали інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх проведення (далі Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2015 року № 685, свідчать про те, що законодавством передбачено позасудову процедуру підтвердження факту добровільного забезпечення або добровільного залучення особи до забезпечення проведення антитерористичної операції, визначено орган, який уповноважений ухвалювати таке рішення, встановлено перелік документів, необхідних для підтвердження участі особи в бойових діях.
Суд першої інстанції констатував, що матеріали справи не містять відмови органів, уповноважених підпунктом 4 пункту 4 Порядку, зокрема керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України, Генерального штабу Збройних Сил України, у видачі необхідних заявнику довідок та клопотань.
Особа, якій рішенням уповноваженого органу (комісії) відмовлено у видачі довідки про факт добровільного забезпечення або добровільного залучення особи до забезпечення проведення АТО, має право звернутися до суду з метою оскарження такого рішення. Під час дослідження обставин відмови в позовному провадженні можуть досліджуватися, зокрема, докази, надані особою на підтвердження факту добровільного забезпечення або добровільного залучення особи до забезпечення проведення АТО разом з іншими обставинами, заслуховуватись доводи і заперечення сторін.
За наведених обставин суд першої інстанції зробив висновок, що заява ОСОБА_1 не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, оскільки має бути подана у позасудовому порядку.
Постановою Львівського апеляційного суду від 03 серпня 2021 року ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 21 квітня 2021 року залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції щодо підстав відмови у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду засобами поштового зв`язку 15 вересня 2021 року, ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 21 квітня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 03 серпня 2021 року, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується тим, що суд першої інстанції неправомірно відмовив у відкритті провадження у справі за його заявою, безпідставно застосовано правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 14-284цс19, який викладено за інших фактичних обставин справи, оскільки у наведеному прикладі особа просила суд встановити факт участі у бойових діях з метою отримання статусу учасника бойових дій.
Висновки судів першої та апеляційної інстанції, що матеріали справи не містять відмови органів, уповноважених розглядати питання надання особі статусу інваліда війни, не відповідають дійсності, оскільки до заяви про встановлення факту ним додано відповідь органу соціального захисту населення про неподання відповідних документів та неможливість надання інформації штабом Антитерористичного центру при Службі безпеки України.
Зазначене, на переконання заявника, свідчить, що встановлення факту добровільного залучення особи до забезпечення проведення антитерористичної операції інакше, як за рішенням суду, неможливо.
ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Норми права, застосовані судом
Пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвалу суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі, після її перегляду в апеляційному порядку.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
За правилом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Зі змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.
Наведений висновок Суд зробив з огляду на таке.
У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін

(частина перша статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Відповідно до частини першої статті 12 ЦК Україні особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.
Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 13 ЦК України).
Згідно зі статтями першої та другої статі 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
За правилом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту добровільного залучення до забезпечення проведення антитерористичної операції, у тому числі шляхом здійснення волонтерської діяльності, перебуваючи безпосередньо в районі антитерористичної операції на території Луганської та Донецької областей у період її проведення.
Відповідно до відповіді Управління соціального захисту населення Пустомитівської районної державної адміністрації від 15 березня 2021 року № 05-613 на звернення ОСОБА_1 щодо вирішення питання про встановлення йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, ним до поданої заяви не долучено клопотання про надання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни керівника добровольчого формування, до складу якого входила така особа, або командира (начальника) військової частини (органу, підрозділу) Збройних Сил України, МВС, Національної поліції, Національної гвардії або іншого утвореного відповідно до закону військового формування чи правоохоронного органу, у взаємодії з якими особа виконувала завдання антитерористичної операції; або довідку керівника Антитерористичного центру при СБУ, Генерального штабу Збройних Сил України про виконання добровольчими формуваннями завдань антитерористичної операції у взаємодії із Збройними Силами України, МВС, Національною гвардією та іншими утвореними відповідно до закону військовими формуваннями та правоохоронними органами, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про національну безпеку України» національна безпека України захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз
Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».
Наказом Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 07 жовтня 2014 року № 33/6/а визначено райони проведення АТО та терміни її проведення, зокрема Донецька і Луганська області з 07 квітня 2014 року.
Отже, з 07 квітня 2014 року територія Донецької та Луганської областей визнана районом проведення АТО, на який був поширений спеціальний правовий режим.
Пунктом 14 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що до інвалідів війни належать також інваліди з числа осіб, які добровільно забезпечували (або добровільно залучалися до забезпечення) проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях (у тому числі здійснювали волонтерську діяльність) та стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час забезпечення проведення антитерористичної операції, перебуваючи безпосередньо в районах та у період її проведення, під час забезпечення здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про волонтерську діяльність» волонтерська діяльність добровільна, соціально спрямована, неприбуткова діяльність, що здійснюється волонтерами шляхом надання волонтерської допомоги.
Відмовляючи у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту добровільного залучення до забезпечення проведення антитерористичної операції, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, констатував, що особа, яка претендує на надання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, має звернутися до керівника Антитерористичного центру при СБУ, Генерального штабу Збройних Сил України, а в разі відмови у наданні відповідної довідки особа має право звернутися до суду для оскарження такої відмови. Під час розгляду уповноваженими органами питання про надання особі довідок для отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни підлягають дослідженню ті самі обставини, на які заявник послався, обґрунтовуючи заяву про встановлення факту добровільного залучення особи до забезпечення проведення антитерористичної операції. За наведених обставин суд першої інстанції зробив висновок, що розгляд такої заяви судом фактично є перебиранням на себе органом судової влади функції, яку покладено на інший спеціально уповноважений орган державної влади.
Верховний Суд визнає наведений висновок правильним з огляду на таке.
Механізм надання статусу інваліда війни особам, які отримали інвалідність унаслідок поранення, контузії або каліцтва, одержаних під час безпосередньої участі в АТО, забезпеченні її проведення, визначено Порядком.
Відповідно до пункту 2 зазначеного Порядку статус особи з інвалідністю внаслідок війни надається, зокрема, особам, які добровільно забезпечували (добровільно залучалися до забезпечення) проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях (у тому числі провадили волонтерську діяльність за напрямами, визначеними абзацом дев`ятим частини третьої статті 1 Закону України «Про волонтерську діяльність») та стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час забезпечення проведення антитерористичної операції, перебуваючи безпосередньо в районах та у період її проведення, під час забезпечення здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.
Згідно з підпунктом 4 пункту 4 Порядку підставою для надання особам статусу особи з інвалідністю внаслідок війни є довідка медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності; довідка (витяг з наказу) керівника Антитерористичного центру при СБУ, Генерального штабу Збройних Сил про добровільне забезпечення або добровільне залучення особи до забезпечення проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях або рішення суду про встановлення факту добровільного забезпечення або добровільного залучення особи до забезпечення проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях у разі відсутності зазначеної довідки.
Суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , врахував відповідь Управління соціального захисту населення Пустомитівської районної державної адміністрації, яка за зверненням ОСОБА_1 вирішувала питання про встановлення йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни. Управління констатувало, що до заяви заявником не долучено, зокрема довідку керівника Антитерористичного центру при СБУ, Генерального штабу Збройних Сил України про виконання добровольчими формуваннями завдань антитерористичної операції у взаємодії із Збройними Силами України, МВС, Національною гвардією та іншими утвореними відповідно до закону військовими формуваннями та правоохоронними органами, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення.
Наведе свідчить, що заявник ОСОБА_1 з метою отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни не надав органу місцевого самоврядування довідку про факт добровільного забезпечення або добровільного залучення особи до забезпечення проведення АТО, так само заявником не надано суду докази на підтвердження відмови у видачі такої довідки та рішення, яким оскаржено таку відмову.
Системний аналіз положення підпункту 4 пункту 4 Порядку дає підстави для висновку, що законодавством передбачено позасудову процедуру підтвердження факту добровільного забезпечення або добровільного залучення особи до забезпечення проведення антитерористичної операції, визначено орган, який уповноважений приймати таке рішення, встановлено перелік документів, необхідних для підтвердження участі особи в бойових діях.
Отже, зазначеним Порядком ухвалення судового рішення передбачено як один із можливих засобів реалізації особою права на отримання статусу інваліда війни.
Розгляд судом справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, регулюється статтями 315319 ЦПК України.
Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Звертаючись із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, особа відповідно до статті 318 ЦПК України зазначає, який факт просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.
Верховний Суд виходить з того, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за умови, якщо заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення, і чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Згідно із заявою ОСОБА_1 встановлення факту його добровільного залучення до забезпечення проведення АТО потрібне для отримання статусу інваліда війни. На підтвердження цього заявник послався, зокрема на лист Управління соціального захисту населення Пустомитівської районної державної адміністрації, в якому зазначено про ненадання ОСОБА_1 довідки керівника Антитерористичного центру при СБУ, Генерального штабу Збройних Сил України.
У касаційній скарзі заявник посилається на зазначену відповідь, помилково вважаючи її доказом на підтвердження неможливості отримання довідки керівника Антитерористичного центру при СБУ, Генерального штабу Збройних Сил України.
Положення Порядку свідчать про те, що встановлення факту добровільного забезпечення або добровільного залучення особи до забезпечення проведення АТО є складовою процесу надання їй статусу інваліда війни, для якого визначений позасудовий порядок, який здійснюють спеціально уповноважені на це органи (керівники Антитерористичного центру при Службі безпеки України, Генерального штабу Збройних Сил України).
Насамперед, передбачено звернення особи, яка претендує на надання статусу інваліда війни, до керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України, Генерального штабу Збройних Сил України, а в разі відмови у наданні такої довідки, особа має право звертатися до суду для оскарження такої відмови.
Розгляд такої заяви судом фактично є перебиранням на себе органом судової влади функції, яку покладено на спеціально уповноважений орган.
Зазначення у підпункті 4 пункту 4 Порядку про те, що рішення суду, в якому встановлений факт добровільного забезпечення або добровільного залучення особи до забезпечення проведення антитерористичної операції, що дає право на визнання особи інвалідом війни, визнається як документ, що підтверджує право громадянина на визнання його інвалідом війни, не означає, що такий факт може бути встановлений за заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Зазначений факт суд може встановити в разі оскарження громадянином рішення спеціально уповноваженого органу.
Такого правового висновку дійшов Верховний Суду у постанові від 07 серпня 2019 року у справі № 711/3635/16-ц (провадження № 61-12877св18)
Наведе дає підстави для висновку, що на час звернення ОСОБА_1 до суду із заявою законодавство передбачало позасудову процедуру підтвердження особою її участі у добровільному забезпеченні або добровільному залученні особи до забезпечення проведення антитерористичної операції з метою отримання статусу інваліда війни. Визначено органи, які уповноважені видавати такі довідки. Перебирання судом функцій такого органу суперечило б вимогам закону, створило б умови для уникнення встановленої законодавством процедури отримання статусу інваліда війни та поставило б у нерівні умови осіб, які отримують такий статус з дотриманням цієї процедури.
Особа, якій рішенням уповноваженого органу (комісії) відмовлено у видачі довідки про факт добровільного забезпечення або добровільного залучення особи до забезпечення проведення АТО, має право звернутися до суду з метою оскарження такого рішення. Під час дослідження обставин відмови в позовному провадженні можуть досліджуватися, зокрема, докази, надані особою на підтвердження факту добровільного забезпечення або добровільного залучення особи до забезпечення проведення АТО разом з іншими обставинами, заслуховуватись доводи і заперечення сторін.
Отже, суд першої інстанції з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, підставно відмовив у відкритті провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , констатувавши, що така заява не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, а повинна бути подана у позасудовому порядку відповідно до встановленої законодавством процедури.
Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

(далі Конвенція); якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.
Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини

(далі ЄСПЛ) визнає легітимними обмеженнями встановленні державами членами Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення ЄСПЛ у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).
При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року).
Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» № 3236/03).
Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» ЄСПЛ зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомес де ла Торре проти Іспанії»).
З урахуванням наведеного, Верховний Суд визнає підставним висновок, що правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 21 квітня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 03 серпня 2021 року є необґрунтованою.

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суд дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.
Керуючись пунктом 2 частини першої, частиною другою статті 389, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 21 квітня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 03 серпня 2021 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Управління соціального захисту населення Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області, про встановлення факту добровільного залучення до забезпечення проведення антитерористичної операції та перебування безпосередньо в районі антитерористичної операції на території Луганської та Донецької областей в період її проведення, відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

В. В. Яремко