Провадження №2/523/543/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" вересня 2021 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси в складі:

головуючої судді - Мурманової І.М.,

за участю секретаря судового засідання - Нестеренко Л.В.

позивача - ОСОБА_1

адвоката позивача - Криворучко В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 6 в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та виселення,-

ВСТАНОВИВ:

В інтересах ОСОБА_1 до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та виселення, звернулась адвокат Криворучко Вікторія Олегівна. В обґрунтування позовної заяви зазначила, що позивач є власником 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 , співвласником квартири є ОСОБА_2 . Представник зазначає, що без дозволу співвласника ОСОБА_1 , до квартири вселилась дружина відповідача та після її вселення відповідачі чинять позивачу перешкоди в користуванні власністю, а саме: змінили замки та не впускають до квартири. У зв`язку з викладеним, представник позивача просить суд ухвалити рішення, яким усунути перешкоди в користуванні власністю, висилити відповідача ОСОБА_3 з квартири, а також стягнути з відповідачів на користь позивача понесені судові витрати.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 28.08.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Сторонам надіслано копію ухвали суду та роз`яснено відповідачам про право на подання відзиву на позовну заяву.

На адресу суду 09.11.2020 року (вх. № 27982) надійшла заява за підписом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 523/11205/18 та у справі № 2-5450/2006 року (а.с.45-46).

Не погоджуючись із заявою про зупинення провадження у справі, представником позивача адвокатом Криворучко В.О., надано заперечення, в яких представник зазначила щодо відсутності підстав зупинення провадження (а.с.57-60).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 11.11.2020 року заяву відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про зупинення провадження залишено без задоволення (а.с.61).

В подальшому, на адресу суду 29.03.2021 року (вх. 8755) надійшла повторна заява відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням суду по справам № 523/4709/18 та № 523/11205/18 (а.с.79-80).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 30.03.2021 року повторну заяву про зупинення провадження у справі залишено без задоволення (а.с.90-91).

Також, 14.04.2021 року (вх. 10890) на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву за підписом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якому відповідачі зазначили, що на момент подання позову до суду позивачу у справі на праві власності належить частина спірної квартири, однак в провадженні суду перебуває справа щодо усунення позивача від права на спадкування, та таким чином, оскільки можлива зміна часток у спірному об`єкті нерухомості, це може виключити можливість задоволення позовних вимог в цілому. На підставі викладеного просили провадження у справі зупинити до набрання рішенням суду у справі № 523/12809/20 року законної сили (а.с.92-95). До відзиву на позовну заяву відповідачі надали копії документів, копії позовних заяв, копію ухвали суду про залишення позову без розгляду, копію пояснень до Верховного суду, а також докази направлення відзиву позивачу у справі (а.с.92-110).

Не погоджуючись з відзивом на позовну заяву, на адресу суду 27.04.2021 року (вх. 12286) представник позивача подала відповідь на відзив, в якій зазначила, що по суті відзив на позовну заяву містить в собі чергове клопотання про зупинення провадження у справі, при цьому відзив не містить чіткого посилання на норми закону, які на думку відповідачів порушено позивачем у справі, також у відзиві не зазначено підстав не визнання позову тощо та просила врахувати, що відповідачі у справі зловживають своїми процесуальними правами (а.с.111-114).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Криворучко Вікторія Олегівна позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав, що викладені в позовній заяві. Представник позивача додатково суду пояснила, що перешкоджання відповідачами у праві на проживання та користування власністю створює позивачу перешкоди пов`язані з правом на житло, зазначила, що жодних підстав на таке перешкоджання відповідачі не мають, а відтак їх дії є такими, що суперечать діючому законодавству, а тому позов підлягає задоволенню. Також, зазначила, що сторона позивача підтримує заяву щодо стягнення з відповідачів на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, що безпосередньо пов`язано з розглядом справи, а відтак просила стягнути з відповідачів 59 000 гривень.

Відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в судове засідання не з`явились, про час та місце слухання справи були повідомлені належним чином та своєчасно, разом з цим, на адресу суду 15.09.2021 року (вх. № 26754) надійшла спільна заява відповідачів про слухання справи за їх відсутності, яка відповідно підписана спільно ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 (а.с.122)

Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши позивача та його представника, які наполягали на задоволенні позовних вимог, дослідивши та проаналізувавши позовні вимоги в їх сукупності, надавши оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 15.11.2017 року державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори Масловою М.В., 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 належать ОСОБА_1 (а.с.18).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , номер запису про право власності: 23376411 (а.с.19).

Разом з цим, відповідно до Свідоцтва виданого 15.11.2017 року державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори Масловою М.В., 1/3 частина квартири АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 (а.с.20).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, права власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , номер запису про право власності: 23376427 (а.с.21)

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками квартири, яким відповідно належить 2/3 та 1/3 частин спірної квартири.

Позивач зазначає, що співвласник квартири, ОСОБА_2 , чинить йому перешкоди у користуванні власністю, змінив замки, не впускає до квартири.

Судом доціджується висновок ДОП Суворовського ВП ГУНП України в Одеській області від 11.06.2018 року, згідно якого 30.05.2018 року до Суворовського ВП м. Одеси надійшла заява гр. ОСОБА_1 проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 про прийняття заходів щодо батька ОСОБА_2 , який змінив замки в квартирі. В ході перевірки встановлено, що між ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , а також ОСОБА_3 , виникли неприязні стосунки на ґрунті комунально-побутових проблем. Зі слів ОСОБА_2 , заявник ОСОБА_1 в квартирі тривалий час не проживає у зв`язку з цим, останнім були замінені замки, також зазначив. що між сторонами тривають судові процеси щодо вказаної квартири. Таким чином, розгляд матеріалів ЖОЕ № 18023 від 30.05.2018 року прийнято рахувати розглянутим (а.с.25).

Відповідно до висновку ДОП Суворовського ВП ГУНП України в Одеській області від 29.08.2018 року, встановлено щодо розгляду заяви ОСОБА_1 про прийняття заходів щодо батька ОСОБА_2 , який поміняв замки та не впускає ОСОБА_1 до квартири. В ході розгляду матеріалів Суворовським ВП встановлено, що в квартирі АДРЕСА_1 проживають ОСОБА_2 разом з дружиною, в квартирі ОСОБА_1 не проживає, між сторонам склались неприязні відносини, та в судовому порядку вирішується справа щодо поділу майна. Перевірка по заяві вважається закінченою, ЖОЕ № 28483 від 09.08.2018 року списано до справи Суворовського ВП м. Одеси (а.с.26).

Також, неможливість потрапити до квартири, зафіксована актом від 15.09.2018 року, який складено та підписано мешканцями будинку АДРЕСА_3 , та засвідчено головою ЖБК «Центральний -23» (а.с.27).

Згідно висновку ДОП Суворовського ВП ГУНП України в Одеській області від 15.11.2018 року щодо розгляду заяви ОСОБА_1 , яка надійшла до суворовського ВП м. Одесі ГУНП в Одеській області з приводу прийняття мір до батька ОСОБА_2 , який не впускає до квартири та заяви ОСОБА_2 ,, який просить прийняти міри до свого сина, який намагається зайти до квартири. В ході розгляду матеріалів було встановлено, що з березня 2018 року ОСОБА_1 змінив замки на вхідній двері квартири в результаті чого ОСОБА_1 не може потрапити до квартири, останній також пояснив, що син близько 11 років в квартирі не проживає, його особисті речі відсутні. Встановлено, що між сторонами конфлікту виникли цивільно-правові відносини та останнім рекомендовано звернутись до суду. Перевірку по матеріалам закінчено (а.с.28).

Згідно довідки ЖБК «Центральний -23» від 19.08.2020 року, яка дана ОСОБА_1 та підтверджує факт того, що з 2018 року по день надання довідки в квартири АДРЕСА_1 мешкають: ОСОБА_2 як власник 1/3 частини квартири, ОСОБА_3 , як дружина власника 1/3 частини квартири, (свідоцтво про шлюб від 22.02.2018 року), довідку складено та підписано головою правління ЖБК «Центральний-23» Назаренко В.А. (а.с.30).

Таким чином, судом встановлено, що між позивачем та відповідачами у справі виникли конфліктні відносини пов`язані з проживанням у спірній квартирі, що підтверджується висновками перевірки матеріалів ЖЕО Суворовського ВП ГУНП в Одеській області, також матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_3 , є дружиною ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою ЖБК «Центральний -23», однак, відповідачами такого доказу, а саме копії свідоцтва про шлюб надано не було. Разом з цим, суд зазначає, що даний факт сторонами у справі не заперечується та визнається.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. ч.4 ст.41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, припинення правовідношення. Відповідно до наведених норм матеріального права, ЦК України, також передбачає захист порушеного права позивача у судовому порядку і визначає шлях поновлення цього права.

У позовній заяві позивачем порушено питання щодо усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення його до спірного приміщення з підстав здійснення з боку відповідачів перешкод у користуванні власністю, вирішуючи дані позовні вимоги суд виходить з наступного.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 є власником 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 , власником 1/3 частини квартири є відповідач ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Позивач набув права власності на зазначене домоволодіння на підставі правочину, який посвідчено нотаріально.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст.310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. При цьому відповідно до ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до ч.4, ч.5 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до висновку висловленого у постанові ВСУ від 17.10.2018 у справі №521/17805/16-ц, вбачається наступне: за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України, слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (ст. 355 ЦК України).

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю ( ст. 356 ЦК України).

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (ст. 358 ЦК України).

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Таким чином, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є співвласником спірної квартири, а відтак в нього виникає право користування та розпорядження майном передбачене ст. 391 ЦК України. Судом встановлено, що право позивача, передбачене даними нормами Закону порушено, що й не заперечувалось відповідачами у справі, які посилаються лише на наявність триваючих судових справ, що на їх думку, може взагалі позбавити позивача на частку права власності в квартирі, а відтак суд дійшов висновку, що порушено право позивача підлягає відновленню, шляхом усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення.

Щодо позовної вимоги про виселення з житлового приміщення відповідача у справі ОСОБА_3 , суд зазначає наступне.

Статтею 156 ч.1 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно ч.2, 3 ст. 156 ЖК УРСР за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК Української РСР.

Відповідно до частини четвертої статті 156 Житлового кодексу України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст.64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Крім того, Верховний Суд України у Постанові від 15 травня 2017 року, Справа № 734/387/15-ц, зауважив, що «право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку»; «право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України».

До членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Матеріалами справи встановлено, що відповідачі у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є чоловіком та дружиною, шлюб яких було зареєстровано згідно довідки ЖБК «Центральний -23» 22.02.2018 року.

Як, вже зазначалось судом, відповідачами у справі, та позивачем такого доказу (свідоцтво про шлюб, актовий запис тощо) надано не було, однак, дана обставина сторонами не заперечувалась та відповідно не потребує доведенню.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч.1 ст. 82 ЦПК України).

Таким чином, судом встановлено, що відповідач у справі ОСОБА_2 є власником 1/3 частини квартири, а відтак ОСОБА_3 в розумінні ст. 64 Житлового кодексу України, яким регулюються взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї - є членом сім`ї власника 1/3 частини квартири, а тому наділена правом на користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

З огляду на встановлені обставини, судом не вбачається підстав для задоволення позовних вимог в частині виселення ОСОБА_3 з квартири без надання їй іншого жилого приміщення, а відтак вимоги позову в цій частині задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Щодо вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі: 59 000 гривень, суд зазначає наступне.

За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом справи.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На підтвердження витрат на правничу допомогу представником позивача ОСОБА_4 , надано акт виконаних робіт від 26.01.2021 року (а.с.71), квитанцію № 18 до прибуткового касового ордеру № 18 про сплату ОСОБА_1 за договором № А-37/01 грошових коштів у розмірі: 53 000 гривень та квитанцію № 22 про сплату ОСОБА_1 , грошових коштів згідно договору № А-37/01 у розмірі: 6 000 гривень (а.с.72)

Згідно розділу 3 цього Договору - гонорар адвоката (оплата послуг) передбачена п. 3.2 гонорар адвоката складає: 53 000 гривень, відповідно до п.п.3.3 у разі збільшення або зменшення в процесі виконання цього Договору послуг, і якщо такі зміни вимагають від адвоката додаткового часу, сторони зобов`язується переглянути умови оплати змінених послуг тощо.

Запроваджено принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо (частина 3 статті 141).

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Судом враховується, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас, суд відзначає, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічних висновків дійшов також Європейський суд з прав людини, рішення якого, відповідно до ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини можуть бути використані судом в якості джерела права.

Так, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, п.п. 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004р. заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 3.10.2019р. по справі № 922/445/19, дійшла висновку, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Враховуючи, співмірність із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвоката на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих послуг та виконаних робіт у суді, ціною позову та значенням справи для сторін, частковим задоволенням позову, суд дійшов висновку, що визначений адвокатом розмір витрат у розмірі 59 000 гривень на оплату послуг є завищеним, а відтак підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в розмірі: 5 500 з кожного відповідача.

Керуючись, ст.ст. 4, 5, 10, 12, 19, 76-81, 133,137, 141, 258, 263-265, 273 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та виселення - задовольнити частково.

Усунути позивачу ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1 .

В задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі: 420 гривні.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі: 5 500 гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі: 420 гривні.

Стягнути з ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі: 5 500 гривень.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 21.09.2021р.

Суддя: