КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/8119/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2021 року місто Київ

справа № 755/16108/20

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства «Універсал Банк» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 березня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Марфіної Н.В., повний текст рішення складено 01 березня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лазарєва Людмила Іванівна про визнання договору дарування недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року позивач АТ «Універсал Банк» звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просив:

визнати недійсним, укладений 18 травня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір дарування нерухомого майна: 2-кімнатної житлової квартири, загальною площею 58,5 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , серія та номер: 1291, виданий 18 травня 2018 року, видавник: Лазарева Л.І. приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 26 жовтня 2007 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №006-2900/756-0397, за умовами якого позичальник отримав кредит в сумі 129700 швейцарських франків на споживчі потреби, строком до 10 жовтня 2025 року, зі сплатою 9,45% річних.

З метою забезпечення виконання кредитного зобов`язання між банком та ОСОБА_1 був укладений договір поруки від 29 березня 2013 року.

Вказував, що у зв`язку з порушенням позичальником умов кредитного договору рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 13 листопада 2019 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в сумі 32175,57 швейцарських франків.

Вказане рішення суду залишається невиконаним відповідачем ОСОБА_1 до теперішнього часу.

Зазначав, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28 лютого 2018 року відповідачу ОСОБА_1 на праві власності належала квартира за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 08 листопада 2013 року. Однак, в момент судових процесів, а саме 18 травня 2018 року, з метою уникнення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором, між відповідачем ОСОБА_1 та його дружиною відповідачем ОСОБА_2 було укладено правочин по відчуженню вказаного нерухомого майна, що належало боржнику на праві власності, а саме укладено договір дарування.

Посилався на те, що вказаний договір дарування укладений між відповідачами під час судового процесу про стягнення з позичальника грошових коштів, а відтак вчинений з метою ухилення від виконання грошових зобов`язань без наміру створення правових наслідків, обумовлених договором дарування.

Вказував, що зазначене свідчить про те, що дії сторін договору дарування були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання, шляхом звернення стягнення на майно в порядку виконання судового рішення, а тому вважає, що зазначений договір дарування підлягає визнанню недійсним відповідно до положень ст.234 ЦК України.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 01 березня 2021 року у задоволенні позову АТ «Універсал Банк» відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач АТ «Універсал Банк» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та його дружина, які можуть здійснити поділ такого майна, будуть діяти недобросовісно та зловживати правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Вказував, що перехід права на 2-кімнатну квартиру, що за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування №1291 від 18 травня 2018 року від ОСОБА_1 до дружини ОСОБА_2 відбулось вже після повного виконання зобов`язань ОСОБА_1 перед кредитором та спірне нерухоме майно не було обтяжено іпотекою, проте судом першої інстанції не було в повній мірі досліджено чи дійсно квартира, яка передана у власність від боржника до дружини, перебуває в іпотеці іншого банку.

Зазначав, що суд першої інстанції не врахував того, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення, боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Вважає, що дії боржника вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому кредитором рішення суду шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

20 травня 2021 року від представника відповідачів до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання проти доводів апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін. Посилалася на те, що відповідно до умов кредитного договору від 26 жовтня 2007 року №006-2900/756-0397 сторонами будо встановлено забезпечення виконання зобов`язань щодо погашення кредиту та можливих штрафних санкцій, а саме: іпотека нерухомого майна: квартири АДРЕСА_2 та порука фізичної особи. Вважає, що квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , договір дарування якої позивач просить суд визнати недійсним, ніякого відношення до виконання судового рішення не має. Вказувала на те, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 перебуває в іпотеці Національного банку України з 17 грудня 2013 року за договором про надання кредиту, строк виконання якого до 20 листопада 2032 року, а рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_1 було ухвалено пізніше ніж виникла вказана іпотека.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідачів проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач АТ «Універсал Банк» та третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лазарєва Л.І. у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, надали до суду апеляційної інстанції заяви, в яких просили розглядати справу у їх відсутність.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися в судове засідання відповідно до положень ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідачів, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1, 2 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно із законом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для його задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 26 жовтня 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 , 1981 року народження укладено кредитний договір №006-2900/756-0397, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит в сумі 129700 швейцарських франків, строком до 10 жовтня 2025 року, зі сплатою 9,45% річних, з цільовим призначенням - на придбання квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно з п.3.2 вказаного договору забезпеченням виконання зобов`язань позичальника за договором щодо погашення кредиту, сплати процентів, комісій та інших платежів, передбачених цим договором, можливих штрафних санкцій, є:

іпотека нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 ;

порука фізичної особи - ОСОБА_1 .

З метою забезпечення виконання кредитного зобов`язання між банком та ОСОБА_1 , 1955 року народження був укладений договір поруки від 29 березня 2013 року.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 13 листопада 2019 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором №006-2900/756-0397 від 26 жовтня 2007 року в сумі 32175,57 швейцарських франків.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №115704810 від 28 лютого 2018 року за відповідачем ОСОБА_1 була зареєстрована на праві приватної власності згідно договору купівлі-продажу від 08 листопада 2013 року квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

У вказаній довідці зазначено, що 17 грудня 2013 року відносно квартири АДРЕСА_4 внесено записи про іпотеку та про обтяження. Підстава виникнення іпотеки: договір іпотеки №3718, виданий 17 грудня 2013 року, видавник6 ПНКМНО Лазарєва Л.І. відомості про основне зобов`язання: строк виконання основного зобов`язання 20 листопада 2032 року, розмір основного зобов`язання 500000 грн., правочин, в якому встановлено основне зобов`язання: договір про надання кредиту на придбання житла №211 від 25 грудня 2012 року. Іпотекодержатель Національний банк України, іпотекодавець ОСОБА_1 .

Також у довідці вказано про зареєстровану іпотеку і стосовно квартири за адресою: АДРЕСА_3 , підстава обтяження: договір іпотеки від 26 жовтня 2007 року., іпотекодержатель ВАТ «Банк Універсальний», іпотекодавець ОСОБА_1 , розмір основного зобов`язання 129700 швейцарських франків згідно кредитного договору №006-2900/756-0397.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №199126028 від 05 лютого 2020 року стосовно ОСОБА_1 відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та з реєстру прав власності на нерухоме майно відсутні. Наявні лише дані з єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та з державного реєстру іпотек стосовно квартири АДРЕСА_2 , яка перебуває в іпотеці ВАТ «Банк Універсальний».

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №226881934 від 05 жовтня 2020 року щодо об`єкта нерухомого майна квартири за адресою: АДРЕСА_1 право приватної власності на вказану квартиру 18 травня 2018 року було зареєстроване за ОСОБА_2 на підставі договору дарування №1291 від 18 травня 2018 року.

При цьому, зі змісту вказаної довідки вбачається, що іпотека квартири за адресою: АДРЕСА_1 залишилась чинною з 17 грудня 2013 року за договором іпотеки №3718 від 17 грудня 2013 року. Відомості про основне зобов`язання: строк виконання основного зобов`язання 20 листопада 2032 року, розмір основного зобов`язання 500000 грн., правочин, в якому встановлено основне зобов`язання: договір про надання кредиту на придбання житла №211 від 25 грудня 2012 року. Іпотекодержатель Національний банк України, іпотекодавець ОСОБА_2 .

З копії паспорту відповідача ОСОБА_1 вбачається, що останній зареєстрував шлюб з ОСОБА_4 15 березня 2013 року, у зв`язкау з чим дружина змінила прізвище на « ОСОБА_4 ».

Звертаючись до суду з даним позовом, АТ «Універсал Банк» посилався на те, що оспорюваний договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 слід визнати недійсним у зв`язку із його фіктивністю, оскільки він укладався між близькими родичами з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання, шляхом звернення стягнення на майно в порядку виконання судового рішення.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Згідно з статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 ст.215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції Цивільного кодексу України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч.ч.2, 3 ст.234 ЦК України фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Відповідно до змісту вказаної статті фіктивним є правочин, що вчиняється без наміру створити юридичні наслідки, які складають зміст цього правочину. Ознака укладення правочину без наміру створити юридичні наслідки може бути притаманна діям однієї або обох сторін правочину. Однак фіктивним можна визнати правочин тільки за умови, що обидві сторони діяли без наміру створити цивільно-правові наслідки.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження №6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі №359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Велика Палата Верховного Суду, переглядаючи справу №369/11268/16-ц, не вбачала підстав для відступу від цих висновків Верховного Суду України.

Крім того, у постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) Велика Палата Верховного Суду у подібних правовідносинах дійшла висновку про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду від 28 лютого 2019 року у справі №646/3972/16-ц та зазначила, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Також до аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18 березня 2021 року у справі №185/11584/19 та від 15 березня 2021 року у справі №754/14704/19-ц.

У ст.234 ЦК України не передбачено коло осіб, які мають право звертатися з позовом про визнання фіктивного правочину недійсним, тобто це можуть зробити сторона фіктивного правочину або інші заінтересовані особи.

Відповідно до ст.ст.1, 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

За змістом ст.7 вказаного Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Якщо вимога за основним зобов`язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов`язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов`язання.

Згідно з ст.ст.9, 12 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя відчужувати предмет іпотеки. У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним. Іпотека припиняється у разі реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону.

Відповідно до ст.33 вищезазначеного Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

За змістом ст.51 Закону України «Про виконавче провадження» для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі, якщо: 1) право застави виникло після ухвалення судом рішення про стягнення з боржника коштів; 2) вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю; 3) наявна письмова згода заставодержателя.

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У ч.ч.1, 3 ст.12, ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , стосовно якої позивач просить визнати недійсним договір дарування від 18 травня 2018 року перебуває в іпотеці Національного банку України з 17 грудня 2013 року за договором №211 про надання кредиту на придбання житла працівникові Національного банку України, який перебуває на обліку для поліпшення житлових умов (з квартобліку) від 25 грудня 2012 року строк виконання по якому визначений до 20 листопада 2032 року.

Як вбачається з листа Національного банку України від 16 травня 2018 року №18-0007/27049 останній надав згоду на відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_1 яка відповідно до пункту 1.2. іпотечного договору від 17 грудня 2013 року №3718 передана для забезпечення своєчасного виконання зобов`язань за договором про надання кредиту на придбання житла, укладеним між Національним банком України та ОСОБА_1 від 25 грудня2012 року №211, за умови одночасного укладання договору дарування та внесенням змін до Іпотечного договору в частині заміни іпотекодавця і зазначенням додаткової умови в договорі, а саме: «Іпотекодавець не має права реєструвати в переданій в іпотеку квартирі будь-яких осіб без попереднього письмового дозволу Іпотекодержателя».

18 травня 2018 року між Національним банком України, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Лазарєвою Л.І. 17 грудня 2013 року №3718.

За змістом частини другої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як вбачається з матеріалів справи виконання зобов`язань позичальника ОСОБА_1 за договором кредиту від 26 жовтня 2007 року було забезпечено іпотекою нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 .

Разом з тим, позивач ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції не надав доказів того, що вартість квартири за адресою: АДРЕСА_3 якою забезпечено виконання кредитного договору недостатня для виконання рішення суду про стягнення заборгованості.

Також, позивач посилаючись на невиконання рішення суду про стягнення заборгованості з відповідачів, не надав жодних доказів на підтвердження такої обставини, не повідомив чи відкрите виконавче провадження, чи здійснюються дії щодо реалізації заставного майна - квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

Оскільки Національний банк України, як іпотекодержатель, надав згоду на відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_1 , отже на момент укладення ОСОБА_1 оспорюваного договору дарування будь-яка з правомочностей власника на розпорядження спірним нерухомим майном не була обмежена.

При цьому, позивачем не було надано доказів про те, що вартість іпотечного майна вища ніж розмір зобов`язань відповідачів перед іпотекодержателем - Національним банком України та доказів того, що іпотекодержатель надав позивачу письмову згоду на звернення стягнення на іпотечне майно.

А відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оспорюваним договором дарування майнові права позивача не порушуються, оскільки відсутні правові підстави для задоволення грошових вимог позивача за рахунок звернення стягнення на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 щодо якої зареєстровано іпотеку іншого кредитора - Національного банку України.

Отже, посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не було в повній мірі досліджено чи дійсно квартира, яка передана у власність від боржника до дружини, перебуває в іпотеці іншого банку спростовуються вищевикладеним.

Колегія суддів бере до уваги той факт, що на момент вчинення оскаржуваного правочину рішення суду про стягнення боргу з відповідачів ухвалено не було, тому посилання позивача на те, що оскаржуваний договір дарування від 18 травня 2018 року відповідачами було вчинено саме з метою ухилення від виконання зобов`язань перед позивачем не відповідають обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що оспорюваний договір дарування є фіктивний, укладений без мети настання правових наслідків, колегія суддів відхиляє, оскільки вони спростовуються доказами, які містяться в матеріалах справи.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства «Універсал Банк» - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 березня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 30 вересня 2021 року.

Головуючий:

Судді: