22.09.2021 Провадження по справі № 2/940/248/21
Справа № 940/285/21

РІШЕННЯ

Іменем України

22 вересня 2021 року Тетіївський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Мандзюка С.В.

за участю секретаря судових засідань Романовської Л.І.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тетієві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до Тетіївського районного суду Київської області з позовом, в якому просить усунути перешкоди у користуванні належним їй будинком АДРЕСА_1 шляхом примусового виселення відповідача ОСОБА_3 .

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що є власницею житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . У зазначеному будинку зареєстрований та проживає відповідач ОСОБА_3 , який постійно порушує правила співжиття у будинку, зокрема вчиняє конфлікти, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, на вимогу припинити протиправні дії не реагує. Оскільки добровільно відповідач не бажає зніматися з реєстрації та виселятися з будинку, тому вона змушена звернутись до суду за захистом своїх порушених прав.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 23.03.2021 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого засідання.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 25.05.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Неживок І.В. позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги визнав згідно письмової заяви (а.с. 27), в подальшому заперечував проти задоволення позову, зазначивши, що правила співжиття не порушував, а всі родичі налаштовані проти нього через проблеми із законом. У судових дебатах відповідач ОСОБА_3 повідомив, що покладається на розсуд суду.

Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, заслухавши учасників справи, свідків, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності позивачу ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом серії ААА № 309690. (а.с. 6).

Із Витягу з Реєстру територіальної громади Тетіївської міської ОТГ про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 встановлено факт реєстрації місця проживання позивача та відповідача у зазначеному будинку. (а.с.7).

Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу своїх позовних вимог, посилається на те, що відповідач, який проживає у її будинку, постійно вчиняє конфлікти, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, ображає її та на вимогу припинити протиправні дії не реагує. Підтвердженням цього є копія постанови Тетіївського районного суду Київської області від 01.06.2021 року про притягнення відповідача ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 173-2 КУпАП. Вищезазначеними діями відповідач порушує правила співжиття в одному будинку з позивачем, яка є людиною похилого віку, порушує її право на вільне користування приватною власністю.

Свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у судовому засіданні підтвердили обставини, викладені в позовній заяві, зокрема щодо систематичної негідної поведінки відповідача ОСОБА_3 відносно позивачки ОСОБА_1 , який вчиняє фізичне та психологічне насильство стосовно останньої. Мали місце випадки зникнення грошових коштів у ОСОБА_1 , що надавались її родичами та пенсійних заощаджень. Також свідки підтвердили факти завдання фізичної шкоди здоров`ю позивачки відповідачем ОСОБА_3 , внаслідок чого вона перебувала у лікарні з травмами кінцівок.

Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

За положеннями статті 47Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб.

Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України.

Частиною 1 статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно частини 1 статті 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Як встановлено судом, відповідач ОСОБА_3 проживає у житловому будинку, який належить на праві приватної власності позивачу ОСОБА_1 , як член її сім`ї (онук), отже відповідач набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Якщо відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Дана позиція зазначена у висновку Великої палати Верховного Суду в справі №686/11782/17-ц від 15.01.2020 року.

Аналогічний по суті висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року в справі № 734/387/15-ц, що користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України, Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постановах від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18), від 16 жовтня 2019 року у справі 243/9627/16-ц (провадження № 61-34009св18), від 23 жовтня 2019 року у справі № 766/12748/16-ц (провадження № 61-31405св18).

Судом встановлено, що позивач є власником будинку і як власник цього майна надавала право відповідачу користуватись ним. Позивач та відповідач спільним побутом не пов`язані, відповідач постійно порушує правила проживання в будинку та не враховує право позивача на користування, володіння та розпорядження своїм майном, яке їй належить на праві власності. Крім того, відповідач жодних витрат на утримання майна не несе, за комунальні послуги не сплачує, жодної допомоги в утриманні присадибної ділянки не надає, зловживає алкогольними напоями, ніде не працює.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У рішенні від 03 вересня 2020 року у справі «Левчук проти України» ЄСПЛ зазначено про те, що там, де особа достовірно стверджує про те, що вона зазнавала неодноразових актів домашнього насильства, якими б незначними поодинокі випадки не були, національні органи влади повинні оцінити ситуацію у всіх аспектах, включно з ризиком повторення подібних інцидентів. Серед іншого, ця оцінка повинна належним чином брати до уваги особливу вразливість жертв, які часто емоційно, фінансово чи іншим чином залежать від своїх кривдників, а також психологічний вплив можливого повторного знущання, залякування та насильства на їхнє повсякденне життя. Якщо встановлено, що на конкретну особу націлені систематичні дії, і за ними ймовірно йтимуть подальші випадки насильства, окрім реагування на конкретні випадки, органам влади може бути запропоновано вжити відповідних заходів загального характеру для боротьби з основною проблемою та запобігання жорстокому поводженню в майбутньому.

Головним завданням для суду є визначення того, чи досягнуто цим рішенням справедливий баланс між протилежними інтересами, про які йдеться (пункт 83 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України»).

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Разом з тим, судом враховано пункт 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» згідно якого втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Верховний Суд у постанові від 15 січня 2020 року в справі 754/613/18-ц зазначив, що при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Отже, враховуючи висновки щодо принципів застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладених у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Як встановлено з матеріалів справи, відповідач систематично вчиняє конфлікти, притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства щодо позивача, вчиняє інші дії, які у своїй сукупності є перешкодою для подальшого проживання з позивачем по справі ОСОБА_1 .

Відтак суд вважає доведеним, що відповідач ОСОБА_3 систематичним порушенням правил співжиття робить саме неможливим для позивача проживання із ним в одному будинку.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Відповідачем не надано до суду жодних пояснень, заперечень та відзиву щодо позовних вимог позивача, а також жодного належного та допустимого доказу в спростування доводів позивача.

Виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, положень чинного законодавства України, досліджених доказів, враховуючи, що відповідач ОСОБА_3 створює позивачу ОСОБА_1 нестерпні умови спільного проживання, систематично порушуючи правила співжиття, заходи запобігання і громадського впливу на відповідача ОСОБА_3 виявились безрезультатними, а позивач при цьому позбавлена можливості забезпечити належні умови для проживання у власному будинку. Отже суд вважає за необхідне виселити відповідача з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Вказаний спосіб захисту, на думку суду, є пропорційним та адекватним змісту порушеного права позивача.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 41, 47 Конституції України, статтями 316, 317, 319, 321, 391, 406 Цивільного кодексу України, статтями 4, 10, 12, 13, 76, 81, 264-268, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном задовольнити.

Виселити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного рішення: 30.09.2021 року.

Суддя: С.В.Мандзюк