Постанова

Іменем України

28 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 331/543/17

провадження № 61-13998св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - керівник Запорізької місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Запорізької міської ради,

відповідачі: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Юлія Арсенівна,

провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 13 червня 2018 року в складі судді Скользнєвої Н. Г. та постанову Запорізького апеляційного суду від 13 червня 2019 року в складі колегії суддів: Маловічко С. В., Бєлки В. Ю., Онищенка Е. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2017 року керівник Запорізької місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Запорізької міської ради звернувся до суду з позовом до Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та просив визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Запорізького міськрайонного управління юстиції Нікітенко Л. О. № 28257919 від 16 лютого 2016 року про проведення державної реєстрації права власності на будівлю магазину-кафе літ. А, А-1, А-2 загальною площею 309 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу 6/25 часток будівлі магазину-кафе літ. А, А-1, А-2, загальною площею 309 кв. м, укладений 22 серпня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю. А. за № 2679; та визнати недійсним договір купівлі-продажу 19/25 часток будівлі магазину-кафе літ. А, А-1, А-2, загальною площею 309 кв. м, укладений 11 серпня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю. А. за № 2478.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Запорізькою місцевою прокуратурою № 1 під час здійснення процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінального провадження № 0000106 від 11 січня 2017 року встановлено, що ОСОБА_1 протягом 2015-2016 років самочинно збудувала на самовільно зайнятій земельній ділянці в районі перетину АДРЕСА_2 об`єкт нерухомості - споруду орієнтовною площею 235 кв. м.

16 лютого 2016 року державним реєстратором Запорізького міського управління юстиції прийнято рішення про державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на будівлю магазину-кафе загальною площею 309 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Підставою виникнення права власності на вказане нерухоме майно зазначено рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 18 квітня 2006 року в справі № 2-1570/2006.

Зазначав, що рішення державного реєстратора є незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки рішенням суду, на підставі якого воно прийняте, за ОСОБА_1 було визнано право власності на магазин площею 74, 5 кв. м, а не 309 кв. м.

Право власності на магазин площею 74, 5 кв. м первинно зареєстровано Запорізьким міжміським БТІ 05 червня 2006 року, про що перенесено відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Незважаючи на вказане, державним реєстратором належним чином не перевірено, чи відповідають заявлені в 2016 році права тим, які раніше зареєстровані; не витребувано документів, на підставі яких відбулось збільшення площі раніше зареєстрованого об`єкта, тобто документів, які підтверджують отримання дозволів на будівництво чи реконструкцію будівель та введення їх в експлуатацію, а також документів на земельну ділянку, чим порушено вимоги закону.

У подальшому, на підставі незаконно проведеної державним реєстратором реєстрації права власності на вищевказану будівлю ОСОБА_1 11 серпня 2016 року відчужено 6/25 та 22 серпня 2016 року відчужено 19/25 частин спірної будівлі за договорами купівлі-продажу ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 01 серпня 2018 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення № 28257919 державного реєстратора Запорізького міськрайонного управління юстиції Нікітенко Л. О., прийняте 16 лютого 2016 року, про проведення державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 на будівлю магазину-кафе літ. А, А-1, А-2, загальною площею 309 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу 6/25 часток будівлі магазину-кафе літ. А, А-1, А-2, загальною площею 309 кв. м, укладений 22 серпня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю. А. за № 2679.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу 19/25 часток будівлі магазину-кафе літ. А, А-1, А-2, загальною площею 309 кв. м, укладений 11 серпня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю. А. за № 2478.

Стягнуто солідарно з Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь прокуратури Запорізької області судовий збір у розмірі 6 400 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що в порушення вимог статей 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», пунктів 12, 41, 44 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (у редакціях на час проведення реєстрації) державний реєстратор Нікітенко Л. О., не встановивши відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також при наявності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами, 16 лютого 2016 року прийняла незаконне рішення та безпідставно провела державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на будівлю магазину-кафе літ. А, А-1, А-2 по АДРЕСА_1 загальною площею 309 кв.м, яка фактично є самочинним будівництвом.

Разом з тим, оскільки ОСОБА_1 набула у власність спірний об`єкт нерухомості з порушенням вимог закону, укладені нею в подальшому договори з його відчуження підлягають визнанню недійсними.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Запорізького апеляційного суду від 13 червня 2019 року рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 01 серпня 2018 року змінено в частині розподілу судових витрат.

Визначено, що судовий збір в сумі 6 400 грн стягується на користь прокуратури Запорізької області з Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в дольовому порядку, тобто по 2 133, 33 грн з кожного.

В іншій частині рішення залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про задоволення позову є обґрунтованим і доводи апеляційної скарги цього не спростовують. Водночас суд апеляційної інстанції зазначив, що ЦПК України не передбачено солідарного обов`язку відповідачів компенсувати позивачу, позов якого задоволено в повному обсязі, судових витрат, а тому вважав за необхідне змінити здійснений судом першої інстанції розподіл судових витрат.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 01 серпня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 13 червня 2019 року й залишити позов без розгляду.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не звернули уваги на те, що позов у цій справі пред`явлено особою, яка не має необхідного для цього обсягу цивільної процесуальної дієздатності, оскільки прокурор не довів підстав для представництва інтересів Запорізької міської ради, зокрема, не довів, що вона неспроможна самостійно захищати свої інтереси, не зазначив характер і розмір заподіяної шкоди, не надав доказів повідомлення Запорізької міської ради про намір звернутися з цим позовом до суду.

Також зазначає, що суди попередніх інстанцій надали оцінку діям державного реєстратора Нікітенко Л. О., який не був залучений до участі в справі ні в якості свідка, ні в якості відповідача чи третьої особи; не взяли до уваги докази про внесення нею до місцевого бюджету коштів за користування земельною ділянкою, а тому безпідставно задовольнили позов.

Окрім цього суд апеляційної інстанції розглянув справу без її участі, належним чином не повідомивши її про судове засідання, призначене на 13 червня 2019 року, чим порушив норми статті 372 ЦПК України.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

10 жовтня 2019 року справа № 331/543/17 надійшла до Верховного Суду.

Прокурор Запорізької місцевої прокуратури № 1 надіслав відзив на касаційну скаргу, у якому просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За вказаних обставин тут і надалі положення ЦПК України застосовуються у редакції, яка діяла до 08 лютого 2020 року.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини, встановлені судами

Установлено, що рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 18 квітня 2006 року в справі № 2-1570/2006 за ОСОБА_1 визнано право власності на магазин літ. А-1 площею 74, 5 кв. м, літню площадку № 1, паркан № 2, розташовані по АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного судового рішення 05 червня 2006 року Запорізьким міжміським БТІ за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на зазначений магазин площею 74, 5 кв. м (реєстраційний номер майна 14983365), про що внесено відповідний запис до Реєстру прав власності на нерухоме майно.

22 жовтня 2013 року за заявою ОСОБА_1 державним реєстратором Запорізького міського управління юстиції Кохановською О. І. відомості про реєстрацію права власності на магазин літ. А-1 площею 74, 5 кв. м по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 перенесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію від 07 листопада 2013 року та відкрито реєстраційну справу за № 01.

16 лютого 2016 року державним реєстратором Запорізького міського управління юстиції Нікітенко Л. О. прийнято рішення № 28257919 про державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на будівлю магазину-кафе літ. А, А-1, А-2 загальною площею 309 кв. м по АДРЕСА_1 , про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис № 13269845 та відкрито реєстраційну справу номер 101.

Підставою виникнення у ОСОБА_1 права власності на вказане нерухоме майно зазначено рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 18 квітня 2006 року в справі № 2-1570/2006.

На підставі договорів купівлі-продажу 22 серпня 2016 року ОСОБА_1 відчужено 6/25 та 11 серпня 2016 року відчужено 19/25 частини магазину-кафе літ. А, А-1, А-2, загальною площею 309 кв. м,по АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 .

Договори купівлі-продажу посвідчені приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю. А.

Запорізькою місцевою прокуратурою № 1 під час здійснення процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінального провадження № 0000106 від 11 січня 2017 року встановлено, що ОСОБА_1 протягом 2015-2016 років самочинно збудувала на самовільно захопленій земельній ділянці в АДРЕСА_2 об`єкт нерухомості - споруду орієнтовною площею 235 кв. м, що підтверджено матеріалами перевірок щодо дотримання ОСОБА_1 вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, проведених Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області з грудня 2015 року по лютий 2016 року.

Відповідно до інформації Держгеокадастру у Запорізькому районі Запорізької області від 11 листопада 2016 рокуземельна ділянка за вищевказаною адресою за ОСОБА_1 не зареєстрована.

Згідно з інформацією Управління з питань земельних відносин Запорізької міської ради від 27 грудня 2016 року, ні в оренді, ні у власності відповідна земельна ділянка у ОСОБА_1 не перебуває, звернень щодо оформлення відповідних прав на землю до Запорізької міської ради не надходило.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (тут і далі в редакції на момент виникнення спірних правовідносин)державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідно до частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах.

Статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено порядок державної реєстрації прав, який, зокрема, включає прийняття та перевірку документів, які подано для державної реєстрації, встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації.

Умови, підстави та процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно визначено Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127.

Відповідно до пункту 12 вказаного Порядку (у редакції на час проведення реєстрації) розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями.

Пунктом 41 Порядку передбачено, що для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна серед інших подається документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта.

Згідно з пунктом 44 Порядку для державної реєстрації права власності на реконструйований об`єкт нерухомого майна подається, у тому числі, документ, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна до його реконструкції (крім випадків, коли право власності на такий об`єкт вже зареєстровано в Державному реєстрі прав) та документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта.

Відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об`єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам (частина четверта статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Згідно з пунктами 3, 4 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав може бути відмовлено в разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

У справі, яка переглядається, установлено, відомості про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на магазин літ. А-1 площею 74, 5 кв. м по АДРЕСА_1 на підставі рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 18 квітня 2006 року були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в жовтні 2013 року.

Підставою для проведення за ОСОБА_1 державної реєстрації права власності на магазин-кафе літ. А, А-1, А-2, загальною площею 309 кв. м, по АДРЕСА_1 зазначено вищевказане рішення суду, яким за нею було визнано право власності на магазин літ. А-1 площею 74, 5 кв. м по АДРЕСА_1 .

Жодних правовстановлюючих документів на об`єкт площею 309 кв. м ОСОБА_1 державному реєстратору не надавала. Дозвільних документів на його будівництво не отримувала, в експлуатацію самовільно збудований об`єкт не вводився.

Установивши, що державний реєстратор Запорізького міського нотаріального округу Нікітенко Л. О. не перевірила чи відповідають подані ОСОБА_1 документи вимогам законодавства та чи відсутні суперечності між заявленими нею у 2016 році та вже раніше зареєстрованими правами на об`єкт нерухомості по АДРЕСА_1 , внаслідок чого безпідставно провела державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на будівлю магазину-кафе літ. А, А-1, А-2 загальною площею 309 кв. м за вказаною адресою, яка фактично є самочинним будівництвом, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про незаконність рішення державного реєстратора та наявність підстав для його скасування, як і визнання недійсними укладених у подальшому ОСОБА_1 договорів відчуження цього об`єкта нерухомості.

Доводи касаційної скарги про незалучення до участі в справі в якості відповідача державного реєстратора Нікітенко Л. Л., колегія суддів відхиляє як безпідставні з огляду на те, що спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатись як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Державний реєстратор не може виступати належним відповідачем у такому спорі. Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року в справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19).

Також колегія суддів не може погодитись із доводами касаційної скарги про те, що в прокурора були відсутні процесуальні підстави для звернення з цим позовом до суду.

Так, згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Відповідно до пункту 3 статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци перший і другий частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 частини п`ятої статті 56 ЦПК України).

Системне тлумачення абзацу другого частини другої статті 56 ЦПК України й статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року в справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) зроблено висновок, що бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень.

Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Підставою для звернення до суду з цим позовом прокурор Запорізької місцевої прокуратури № 1 вказав необхідність захисту інтересів держави, яка зумовлена бездіяльністю Запорізької міської ради як органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Зокрема, зазначив, що незважаючи на те, що рішенням державного реєстратора Нікітенко Л. О. та проведення нею державної реєстрації прав на самочинно збудований об`єкт нерухомості на належній Запорізькій міській раді земельній ділянці, порушено інтереси держави, Запорізькою міською радою не вжито заходів щодо скасування у судовому порядку такого рішення.

Також колегія суддів враховує, що Запорізька міська рада наявність підстав для представництва прокурором в суді не оскаржувала, заперечень проти представництва прокурором інтересів держави в її особі не висловлювала, а, навпаки, підтримала позовні вимоги прокурора та просила їх задовольнити.

Матеріали справи містять повідомлення прокурором Запорізької міської ради про звернення до суду в цій справі (том 2, а. с. 110).

З огляду на викладене помилковими є посилання заявника на неможливість захисту прокурором інтересів держави в цій справі.

Посилання заявника на те, що її не було належним чином повідомлено про дату, час і місце судового засідання, призначеного апеляційним судом на 13 червня 2019 року, є безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи, у яких міститься рекомендоване повідомлення про вручення їй поштового відправлення (том 3, а.с. 14).

Інші аргументи касаційної скарги не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки зводяться до незгоди заявника з висновками судів стосовно встановлення обставин справи та стосуються переоцінки доказів. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстав для їх скасування немає.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 13 червня 2018 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та постанову Запорізького апеляційного суду від 13 червня 2019 року без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 13 червня 2018 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та постанову Запорізького апеляційного суду від 13 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Ю. Тітов

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко