Справа № 442/5234/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Нагірна О.Б.
Провадження № 22-ц/811/4185/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар - Юзефович Ю.І.,

з участю представника апелянта адвоката Посікіри Р.Р., представника відповідача адвоката Білевич Х.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра", в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Комерційний банк "Надра" Стрюкової І.О., правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Девелоп Фінанс», на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25 листопада 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Стрюкової І.О. до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

18.07.2016 року позивач Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Надра", в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Комерційний банк "Надра", звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 17 968, 83 доларів США, 118 227, 16 грн. пені за прострочення сплати кредиту та судових витрат в розмірі 8 681, 48 грн.

Вимоги позивач обґрунтовував тим, що 20.12.2005 року між ним та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1143/05-Ф, за яким ОСОБА_1 отримала від банку кредит в сумі 26 550 доларів США строком до 18.12.2020 року зі сплатою 12, 00 % річних за користування кредитом. Позичальник зобов`язувався своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, повернути кредит у визначені договором терміни, а також виконати інші свої зобов`язання згідно Кредитного договору. 24.09.2014 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено додатковий договір про внесення змін та доповнень до кредитного договору № 1143/05- ф від 20.12.2005 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань 20.12.2005 року між позивачем та відповідачами ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , з кожним окремо, укладено договори поруки, за умовами яких поручителі відповідають перед позивачем як солідарні боржники. Станом на 11.04.2016 року у боржника виникла заборгованість, яка становить: 17 968, 83 доларів США, а саме: заборгованість за кредитом 17 968, 83 долари США, у тому числі - поточна 14 983, 23 долари США та прострочена - 2 985, 60 доларів США; пеня за прострочення сплати кредиту - 118 227, 16 грн., яка підлягає стягненню з боржників в судовому порядку.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25 листопада 2016 року у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Стрюкової І.О., до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено.

Дане рішення в апеляційному порядку оскаржив позивач - Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Надра" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Комерційний банк "Надра" Стрюкової І.О., правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Девелоп Фінанс».

Вважає рішення суду незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. На думку апелянта, судом не взято до уваги вимоги п. 3.5 кредитного договору, яким передбачено, що якщо на протязі дії цього Договору позичальник несвоєчасно та/чи неповністю вніс черговий мінімальний платіж та/чи інші платежі, передбачені цим Договором, то банк приймає виконання позичальником своїх зобов`язань по цьому договору в наступному порядку: плата за управління кредитом; прострочені відсотки за користування кредитом; відсотки за користування кредитними коштами; пеня та штраф; прострочена сума кредиту; сума кредиту.

Суд дійшов помилкового висновку про те, що за кредитним договором №1143/05-Ф від 20.12.2005 року, позичальнику надавався споживчий кредит, а не банківський кредит.

Зазначає, що 24.09.2014 року між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 було укладено додатковий договір про внесення змін та доповнень № 1 до договору поруки від 20.12.2005 року. Зокрема за п. 1.3 такого договору поручитель зобов`язується виконати зобов`язання в тому порядку і розмірі, який встановлено для позичальника за кредитним договором з урахуванням змін та доповнень до нього, в тому числі в разі збільшення розміру зобов`язань позичальника за кредитним договором.

Відповідно до п. 4.2.4 кредитного договору, банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, інших платежів, передбачених цим договором та можливих штрафних санкцій, якщо позичальник не вніс черговий мінімальний платіж у термін, визначений п. 3.3.3 цього договору. 07.07.2016 року позичальнику та поручителю були надіслані повідомлення про дострокове повернення всієї суми кредиту й пов`язаних з ним платежів.

Вказує, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права, зокрема приписів ст. ст. 625, 1048, 1050, 1054 ЦК України.

Просить рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Також просить вирішити питання судових витрат.

У запереченнях на апеляційну скаргу представник відповідачів зазначив про законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення. Зокрема вказав, що судом першої інстанції повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, доведені належними та допустимими доказами, що містяться в матеріалах справи, висновки суду відповідають обставинам справи у відповідності норм матеріального і процесуального права, що є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 17 травня 2018 року за наслідками розгляду апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" Стрюкової І.О., рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25 листопада 2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 грудня 2019 року, з урахуванням ухвали Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 березня 2020 року про виправлення описки, касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Надра» задоволено частково. Постанову апеляційного суду Львівської області від 17 травня 2018 року скасовано в частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, а справу в цій частині позовних направлено на новий апеляційний розгляд. Рішення Дрогобицького районного суду Львівської області від 25 листопада 2016 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 17 травня 2018 року в частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без змін.

Відтак в апеляційному порядку переглядається рішення Дрогобицького районного суду Львівської області від 25 листопада 2016 року в частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до пункту 9 статті 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який постановив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з частиною першою статті 4, частиною першою статті 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із частинами першою-третьою, п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає частково.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у пункті 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався лише частково.

Судом встановлено, що 20 грудня 2005 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра», правонаступником якого був ПАТ КБ «Надра», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1143/05-Ф, згідно умов якого ОСОБА_1 отримала у банку кредит в сумі 26 550 доларів США строком на 180 місяців, з кінцевим терміном повернення 18 грудня 2020 року зі сплатою 12 % річних за користування кредитом з цільовим призначенням - проведення розрахунків по договору купівлі-продажу № 4462 від 20 грудня 2005 року, придбання квартири АДРЕСА_1 .

20 грудня 2005 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 1143/05-Ф від 20 грудня 2005 року, за якою сторони домовились доповнити розділ договору пункту 4.3.17 у такій редакції: сплатити одноразово не пізніше дати видачі кредиту комісію за управління кредитом в розмірі еквівалентному 200 доларів США по курсу Національного банку України на момент видачі кредитних коштів; та пункту 4.3.18 у такій редакції: плата за управління кредитними коштами із розрахунку 0, 3 % від сум залишку заборгованості по кредиту щомісяця протягом всього терміну кредитними коштами одночасно з внесенням мінімально необхідного платежу. Плата сплачується в повному обсязі на відповідний рахунок за кожний календарний місяць, протягом якого позичальник користувався кредитом, незалежно від фактичної кількості днів, протягом яких позичальник користувався кредитом.

24 вересня 2014 року між сторонами укладено додатковий договір «Про внесення змін та доповнень № 2 до кредитного договору № 1143/05-Ф від 20 грудня 2005 року» з додатком № 1 до нього позичальник зобов`язувався: за пунктом 2.2.6 у змінений строк користування кредитними коштами до 18 грудня 2025 року (включно) (пункт 2.2.9) повернути кредит (15 004,60 доларів США, додаток № 1) та сплатити проценти у валюті кредиту (15, 6 % (пункту 2.1) або збільшені на 4 % проценти у вигляді стандартної процентної ставки 1 (пункту 2.2) у разі застосування банком права застосувати стандартну процентну ставку 1 (пункту 2.2.1) шляхом внесення готівки або перерахування коштів на транзитний рахунок (№ НОМЕР_1 (пункту 1.3) в банку (пункту 2.2.5) у вигляді ануїтентних платежів у розмірах (255, 13 доларів США (колонка 5 «сума платежа» Додатку 1), строки (протягом 134 місяців Додатку 1) та з періодичністю (15 числа щомісячно починаючи з 15 жовтня 2014 року колонка 5 «дата платежа» Додатку 1), що визначені у Графіку платежів.

Відповідно до пункту 3.2 додаткового договору про внесення змін та доповнень № 2 до кредитного договору у разі відмови банку від подальшого кредитування не пізніше 60 календарних днів з дня отримання відповідної вимоги від банку достроково повернути банку кредит, сплатити нараховані відповідно до умов Договору проценти за користування ним, а також виконати інші боргові зобов`язання за Кредитним договором.

20 грудня 2005 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір поруки з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором № 1143/05-Ф від 20 грудня 2005 року.

24 вересня 2014 року до договору поруки від 20 грудня 2005 року, укладеному між банком та ОСОБА_3 , внесено зміни, якими збільшено обсяг відповідальності поручителя, з огляду на зміни відсоткової ставки кредитного договору.

Пунктом 2.1 договору поруки від 20 грудня 2005 року передбачено обов`язковість направлення вимоги до поручителя про необхідність погашення заборгованості.

24 вересня 2014 року між позивачем та ОСОБА_3 укладено додатковий договір про внесення змін та доповнень № 1 до договору поруки від 20 грудня 2005 року.

Згідно із пунктом 1.3 вказаного договору поручитель зобов`язується виконати зобов`язання в тому порядку та розмірі, який встановлено для позичальника кредитним договором з урахуванням змін та доповнень до нього, в тому числі, у разі збільшення розміру зобов`язань позичальника за кредитним договором.

24 вересня 2014 року між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладено додатковий договір про внесення змін і доповнень № 2 до кредитного договору №1143/05-Ф від 20 грудня 2005 року, згідно якого змінено умови договору, зокрема стандартна процентна ставка, строк користування кредитними коштами.

Встановлено, що вищевказаний додатковий договір укладено з погодженням з поручителем ОСОБА_3 .

Згідно розрахунку, наданого банком, станом на 11 квітня 2016 року у боржника виникла заборгованість, яка становить: 17 968, 83 доларів США, а саме: заборгованість за кредитом ( у тому числі прострочена) - 14 983, 23 доларів США; 2 985, 60 доларів США - заборгованість зі сплати відсотків; пеня за прострочення сплати кредиту - 118 227, 16 грн.

Скасовуючи судове рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, з передачею справи у цій частині на новий розгляд, суд касаційної інстанції виходив з того, що помилковим є висновок суду першої та апеляційної інстанцій в частині припинення поруки за кредитним договором № 1143/05-Ф від 20 грудня 2005 року відносно поручителя ОСОБА_3 за періодичними платежами, що виникли після 17 серпня 2015 року. Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором з боржника, то вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшли передчасного висновку, що право банку не порушено, оскільки банк має право стягнути прострочену поточну заборгованість.

Аналіз змісту постанови суду касаційної інстанції свідчить, що в ході її розгляд суд погодився з тим, що укладений кредитний договір № 1143/05-Ф, за своєю суттю є договором про надання споживчого кредиту, оскільки за цим договором позичальник отримав грошові кошти для задоволення особистих потреб (придбання житла) не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. А також про те, що суди попередніх інстанцій помилились у правовій природі листа ПАТ КБ «Надра» №49/7 від 07 липня 2016 року, адресованого ОСОБА_3 , та помилково застосували до правовідносин статтю 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), адже цей лист не містить жодної вимоги, переліку дій та строків, які вимагається вжити боржнику, а тому даний лист є повідомленням про наявну заборгованість, а не достроковою вимогою про погашення всієї заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до частини першої статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

З матеріалів справи також убачається, що з метою забезпечення кредитного договору № 1143/05-Ф між банком та ОСОБА_1 укладеного договір іпотеки від 21 грудня 2005 року.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі №6-223цс16 зроблено висновок, що: «з 16 жовтня 2011 року діє нова редакція статті 11, відповідно до якої надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. Отже, Законом України «Про захист прав споживачів» регулюються кредитні відносини між банком та споживачем щодо надання кредитних коштів на споживчі потреби, а з 16 жовтня 2011 року забороняється надання споживчого кредиту в іноземній валюті. Задоволення споживчих потреб людини здійснюється шляхом отримання нею споживчих благ, які мають на меті задоволення її потреб на забезпечення життя, здоров`я та життєдіяльності, зокрема придбання товарів широкого вжитку і тривалого користування, транспортних засобів, на нагальні потреби: лікування, навчання, весілля, народження дитини, непередбачені обставини тощо. Засобом задоволення тих чи інших споживчих потреб людини виступають споживчі блага. Це товари та послуги індивідуального або виробничого призначення, що використовуються для задоволення особистих економічних та побутових потреб окремих людей. Споживчі блага можуть бути як матеріальними потребами (товари) так і нематеріальними (послуги). Споживчий кредит надається кредитором фізичним особам на придбання споживчих товарів або послуг, однак конкретні ознаки такого кредиту законодавцем не встановлено, за винятком надання споживчого кредиту в іноземній валюті з 16 жовтня 2011 року. А відтак, визначити правову природу кредитних правовідносин щодо наявності в них ознак споживчого кредиту повинен суд при розгляді спору, який випливає з зазначених правовідносин. При цьому законодавець встановлює спеціальний порядок стягнення як поточної заборгованості, так і дострокового стягнення заборгованості за споживчим кредитом (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів»). За положеннями пункту 10 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць; або перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність. За своїм змістом частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є нормою, що встановлює особливий порядок врегулювання вимог кредитодавця у разі неналежного виконання умов договору споживчого кредиту, що відрізняється від задоволення вимог кредитора за договором банківського кредиту, на який положення законодавства про захист прав споживачів не поширюються. Отже, визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб та чи використано цей кредит на зазначені потреби. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року в справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) викладено такі висновки щодо застосування норм права: «У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України у вказаній редакції). Регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів». Частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановлювала обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений Законом України «Про захист прав споживачів» порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 цього Закону у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором».

Аналогічні правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від: 09 грудня 2020 року у справі № 607/122/15-ц, 23 червня 2021 року у справі № 369/9767/15, 08 вересня 2021 року у справі № 204/5711/14-ц, в яких брав участь ПАТ КБ «Надра», з предметом позову про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, та на підставі приписів Закону України «Про захист прав споживачів».

Аналіз змісту позовної заяви, наданого позивачем розрахунку заборгованості, а також кредитного договору, укладеного до грудня 2025 року, свідчить, що предметом позову в справі, що переглядається, є дострокове стягнення всієї суми кредитної заборгованості. З вказаним позовом банк звернувся до суду у серпні 2016 року.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Встановивши, що між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредит для споживчих по треб, а позивачем не дотримано передбачений Законом України «Про захист прав споживачів» порядок дострокового стягнення усієї заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, суду першої інстанції слід було відмовити в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором саме з цієї підстави, а в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 , як таких, що випливають з правочину, укладеного для забезпечення виконання зобов`язання договору поруки, з підстав відсутності порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою.

Пунктами першим та другим частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За приписами частини другої статті 376 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в позові в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, однак помилився щодо мотивів такої відмови, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

В решті ж рішення суду першої інстанції, з врахуванням постанови Верховного Суду від 04 грудня 2019 року, слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п.п. 1, 2, 375, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра", в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Комерційний банк "Надра" Стрюкової І.О., правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Девелоп Фінанс», - задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25 листопада 2016 року в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Стрюкової І.О., правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Девелоп Фінанс», до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В решті рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25 листопада 2016 року суду, з врахуванням постанови Верховного Суду від 04 грудня 2019 року, - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 04 жовтня 2021 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич