Постанова

Іменем України

22 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 362/6576/17

провадження № 61-10841св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Ткачука О. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: комунальне підприємство «Комунально-реєстраційні послуги» Великобугаївської сільської ради Васильківського району Київської області, акціонерне товариство «Перший Український міжнародний банк»,

третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Васильківської районної державної адміністрації Київської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 10 червня 2020 рокуу складі колегії суддів: Оніщук М. І., Шебуєва В. А., Крижанівської Г. В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Комунально-реєстраційні послуги» Великобугаївської сільської ради Васильківського району Київської області, акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк», третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Васильківської районної державної адміністрації Київської області, про визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання вчинити дії.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до КП «Комунально-реєстраційні послуги» Великобугаївської сільської ради Васильківського району Київської області (далі - КП «Комунально-реєстраційні послуги»), публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» (далі - ПАТ «ПУМБ», правонаступник - АТ «ПУМБ»), третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Васильківської районної державної адміністрації Київської області, про визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування заявлених позовних вимог посилалася на те, що 26 квітня 2017 року державним реєстратором КП «Комунально-реєстраційні послуги» Гавришкіним В. С. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 35004135 від 26 квітня 2017 року (16:46:40), номер запису про право власності 20210236, від 26 квітня 2017 року (16:15:32) (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 214, квартира, об`єкт житлової нерухомості).

При цьому, підставою виникнення права власності зазначено: вимогу про прийняття предмета іпотеки від 25 квітня 2014 року № 61-05-332/1; договір іпотеки від 18 вересня 2006 року № 4994426, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Миронюк О. В.; кредитний договір від 18 вересня 2006 року № 4975779; повідомлення Укрпошти про вручення поштового відправлення № б/н від 29 квітня 2014 року.

Позивач вважає, що вказане рішення були прийнято відповідачем з порушенням чинного законодавства України, виходячи з наступних підстав в їх сукупності:

- в порушення вимог статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» запис про право власності № 20210236 було вчинено раніше, ніж прийняте оскаржуване рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за ПАТ «ПУМБ»;

- оскаржуване рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за ПАТ «ПУМБ» було прийнято в порушення вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, надано як забезпечення кредитів в іноземній валюті»;

- сума основного зобов`язання за кредитним договором визначена ПАТ «ПУМБ» некоректно.

Позивач просила:

- визнати протиправними та скасувати рішення державного реєстратора КП «Комунально-реєстраційні послуги» Гавришкіна В. С. від 26 квітня 2017 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 35004135, вчиненого о 16:46:40 год, номер запису про право власності 20210236 від 26 квітня 2017 року (16:15:32), реєстраційний номер об`єкта нерухомості 214, квартира, об`єкт житлової нерухомості;

- зобов`язати КП «Комунально-реєстраційні послуги» внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування державної реєстрації прав, що здійснено на підставі рішення державного реєстратора КП «Комунально-реєстраційні послуги» Гавришкіна В. С. від 26 квітня 2017 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 35004135, вчинено о 16:46:40 год, номер запису про право власності 20210236 від 26 квітня 2017 року (16:15:32), реєстраційний номер об`єкта нерухомості 214, квартира, об`єкт житлової нерухомості;

- поновити відомості про об`єкт нерухомого майна (чотирикімнатна квартира, загальна площа 60,30 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що передували скасованим записам;

- стягнути сплачений судовий збір.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2019 року у складі судді Марчука О. Л. позов задоволено частково. Скасовано рішення державного реєстратора КП «Комунально-реєстраційні послуги» Гавришкіна В. С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 35004135 від 26 квітня 2017 року, яким проведено державну реєстрацію за ПАТ «ПУМБ» права власності на квартиру АДРЕСА_1 . У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що державний реєстратор КП «Комунально-реєстраційні послуги» не мав права здійснювати державну реєстрацію за ПАТ «ПУМБ» права власності на спірну квартиру, що є предметом іпотеки. При цьому, суд відхилив доводи представника відповідача про те, що реєстрація права власності на предмет іпотеки за банком здійснена за згодою позивача, що висловлена у пункті 4.7.1 договору іпотеки, а тому Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає застосуванню до цих правовідносин. Вказане застереження в іпотечному договорі, який укладено до набрання чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не враховує дію такого мораторію та за своєю правовою природою йому суперечить.

Постановою Київського апеляційного суду від 10 червня 2020 року рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2019 року в частині задоволених вимог про скасування рішення державного реєстратора скасовано. В цій частині ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позовної вимоги про скасування рішення державного реєстратора відмовлено. В іншій частині рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2019 року залишено без змін. Вирішено питання судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору. Суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2020 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2020 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , витребувано її з Васильківського міськрайонного суду Київської області.

06 серпня 2021 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Литвиненко І. В.

На підставі ухвали Верховного Суду від 14 вересня 2021 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Згідно з протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 16 вересня 2021 року визначено наступний склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Висоцька В. С., Литвиненко І. В., Петров Є. В., Ткачук О. С.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/1310/17, від 12 грудня 2018 року у справі № 199/1276/17, від 15 січня 2020 року у справі № 127/16726/17-ц та інших.

В касаційній скарзі зазначається, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що у державного реєстратора були відсутні підстави для проведення реєстраційної дії на користь відповідача АТ «ПУМБ».

Доводи інших учасників справи

У вересні 2020 року АТ «ПУМБ» надіслало відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 у якому просить залишити вказану касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 18 вересня 2006 року між ЗАТ «ПУМБ» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 4975779, відповідно до умов якого позичальнику було надано кредитні кошти в сумі 40 000,00 дол. США для придбання квартири (т. 1 а. с. 9).

У той же день з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ОСОБА_1 та ЗАТ «ПУМБ» було укладено договір іпотеки № 4994426, предметом якого є належне ОСОБА_1 на праві власності майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 15-19).

18 травня 2010 року між ОСОБА_1 та ПАТ «ПУМБ» укладено додатковий договір № 4994426/20090528 до договору іпотеки від 18 вересня 2006 року № 4994426 (т. 1 а. с. 20-21).

У підпунктах 4.7.1 та 4.7.2 договору іпотеки сторони узгодили, що звернення стягнення може бути здійснено шляхом набуття права власності на предмет іпотеки в порядку, передбаченому чинним законодавством України. Зазначене застереження, вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29 травня 2017 року державним реєстратором КП «Комунально-реєстраційні послуги» Гавришкіним В. С. 26 квітня 2017 року було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 35004135 від 26 квітня 2017 року (16:46:40), номер запису про право власності 20210236, від 26 квітня 2017 року (16:15:32), реєстраційний номер об`єкта нерухомості 214, квартира, об`єкт житлової нерухомості (т. 1 а. с. 5).

При цьому, підставою виникнення права власності зазначено: вимогу про прийняття предмета іпотеки від 25 квітня 2014 року № 61-05-332/1; договір іпотеки від 18 вересня 2006 року № 4994426, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округуМиронюк О. В.; кредитний договір від 18 вересня 2006 року № 4975779; повідомлення Укрпошти про вручення поштового відправлення № б/н від 29 квітня 2014 року.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною першою статті 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

В разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (стаття 12 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

У контексті вибору способу звернення стягнення на іпотечне майно як способу захисту порушеного права потрібно враховувати висновки Конституційного Суду України, викладені у рішенні від 09 липня 2002 року № 1 5-рп/2002, яким визначено, що кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки належить іпотекодержателю. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

Отже, Закон України «Про іпотеку» визначає, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є однією із підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Верховний Суд наголошує на те, що кредитор вправі вчиняти будь-які дії (застосовувати способи звернення стягнення на іпотеку, визначені Законом та договором), спрямовані на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Аналогічні правові висновки зазначені у постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 211/3175/19 (провадження № 61-19386св20).

Рішення про реєстрацію права власності за іпотекодержателем на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до підпунктів 4.7.1 і 4.7.2 укладеного між ЗАТ «ПУМБ» і ОСОБА_1 договору іпотеки, звернення стягнення може бути здійснено шляхом набуття права власності на предмет іпотеки в порядку, передбаченому чинним законодавством України; зазначене застереження, яке вважається договором про задоволення вимог іпотекодержавтеля, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержавтеля на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно з частиною другою статті 18 якого порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень встановлює Кабінет Міністрів України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), визначено процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.

Згідно з пунктом 57 Порядку для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.

Відповідно до пункту 61 Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Таким чином, наведеними правовими нормами визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Вказаний висновок висловлено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц (провадження № 14-501цс18) та від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц (провадження № 14-22цс19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19) викладено висновок, відповідно до якого обмеження, встановлені Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», поширюються не лише на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду, а й на позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є реєстрація права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 зазначено, що підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

Таким чином, у справі, яка переглядається, у державного реєстратора були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на передану в іпотеку квартиру за АТ «ПУМБ».

Виходячи з вищезазначеного, помилковим є висновок суду апеляційної інстанції щодо непоширення на спірні правовідносини Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» з тих підстав, що реєстрація права власності на підставі іпотечного застереження в іпотечному договорі не може вважатися примусовим стягненням, оскільки сама по собі умова договору іпотеки про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, не свідчить про волевиявлення іпотекодавця на вибуття майна з його володіння, а тому норми вказаного закону щодо мораторію поширюються на спірні правовідносини.

З огляду на викладене Верховний Суд вважає, що суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про те, що на спірну квартиру не може бути звернуте стягнення у зв`язку з чинністю Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 03 червня 2021 року у справі № 199/6839/19 (провадження № 61-14739св20) та від 30 червня 2021 року у справі № 643/6211/18 (провадження № 61-1134св20).

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, оскільки такий висновок ухвалений з правильним застосуванням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального права.

З прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, яким статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції, із вказаної дати істотно змінилось матеріально-правове регулювання спірних реєстраційних відносин, з урахуванням яких Верховний Суд дійшов висновку, що обраний позивачем та застосований судом першої інстанції спосіб захисту - скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі, відповідає вимогам закону та є ефективним.

Подібні за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 344/11908/19 (провадження № 61-15322св20) та від 03 лютого 2021 року у справі № 278/3367/19 (провадження № 61-13586св20).

Ураховуючи наведене, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції належним чином оцінив подані сторонами докази, правильно встановив обставини справи та застосував норми матеріального та процесуального права, а апеляційний суд помилково скасував законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

З урахуванням встановлених у справі обставин ухвалене судом апеляційної інстанції судове рішення не можна вважати законним і обґрунтованим, тому воно підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує судове постанову суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Київського апеляційного суду від 10 червня 2020 року скасувати та залишити в силі рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2019 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко Є. В. Петров О. С. Ткачук