Ухвала

29 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 359/8336/18

провадження № 61-15792ск21

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 18 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Бориспільської міської ради, третя особа - Комунальне підприємство «Житлове ремонтно-експлуатаційне управління», про визнання наймачем жилого приміщення,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до виконавчого комітету Бориспільської міської ради, третя особа - Комунальне підприємство «Житлове ремонтно-експлуатаційне управління», про визнання наймачем жилого приміщення.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 15 липня 1998 року виконавчий комітет Бориспільської міської ради видав її батьку ОСОБА_2 ордер № 178, на підставі якого останній та вона вселилися у квартиру АДРЕСА_1 .

У 2003 році у зв`язку із вступом до вищого навчального закладу вона переселилася до гуртожитку на АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 у неї народилася дочка ОСОБА_3 , і у тому ж році вона та її дитина за згодою ОСОБА_2 вселилася у квартиру АДРЕСА_1 . Вона постійно проживала із ОСОБА_2 у цій квартирі та вела з ним спільне господарство.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 помер.

За життя її батько не здійснив приватизацію вказаного житлового приміщення, а тому прийняти його як спадкове майно вона не має можливості.

Оскільки Бориспільська міська рада відмовила їй у заміні наймача квартири, тому позивач просила суд визнати її наймачем квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано ОСОБА_1 наймачем квартири.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що після смерті свого батька позивач набула право вимагати визнання її наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Відмова Бориспільської міської ради у задоволенні заяви позивача порушує її право на повагу до житла, гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Постановою Київського апеляційного суду від 18 серпня 2021 року апеляційну скаргу виконавчого комітету Бориспільської міської ради задоволено. Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивач зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні, а тому відсутні підстави для визнання її наймачем спірної квартири. Позивачем не надано доказів, що за життя наймачем квартири вчинялися дії щодо надання згоди на постійне вселення позивача, її реєстрації у спірній квартирі.

20 вересня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 18 серпня 2021 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_1 не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У поданій касаційній скарзі заявниця, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судового рішення. Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення та обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи те, що заявниця не виконала вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судового рішення, така скарга підлягає поверненню заявниці.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статями 389, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 18 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Бориспільської міської ради, третя особа - Комунальне підприємство «Житлове ремонтно-експлуатаційне управління», про визнання наймачем жилого приміщенняповернути заявниці.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Ступак