Справа № 466/4654/20 Головуючий у 1 інстанції: Донченко Ю.В.
Провадження № 22-ц/811/2879/20 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Приколоти Т.І., Шандри М.М.,

секретарка: Скакун І.А.,

за участі в судовому засіданні представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , позивачки ОСОБА_3 її представниці ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова в складі судді Донченка Ю.В. від 10 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,-

в с т а н о в и л а :

рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 10 вересня 2020 року позов задоволено.

Розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований 10.08.2002 року Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, актовий запис №234.

Після розірвання шлюбу позивачці присвоєно дошлюбне прізвище « ОСОБА_1 ».

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 840,80 грн. судового збору, сплаченого позивачкою при подачі позову до суду.

Вказане рішення оскаржив ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі просить рішення скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Вказує, що не визнає оскаржуване рішення. Звертає увагу, що він просив суд надати йому з дружиною термін для примирення, що відповідало б ст. 111 Сімейного кодексу України, оскільки суд вправі вживати заходів щодо примирення подружжя та у його випадку це не суперечило б моральним засадам суспільства. Зазначає, що розірвання шлюбу душевно травмуватиме дітей, впливатиме на їх психологічний стан, навпаки суперечитиме інтересам як подружжя, так і сім`ї. Не вважає підставою для розірвання шлюбу ту обставину, що на даний час він перебуває у слідчому ізоляторі, про що зазначила дружина у судовому засіданні, а також, що їй дзвонять та вимагають повернути борги, які він, до речі, за договорами позики з плином часу повертає. Також, вказує, що вони ведуть спільне господарство, підтримують подружні сосунки, виховують й ростять дітей. У них нормальні життєві умови. Те, що їхній шлюб носить формальний характер, не відповідає дійсності. Окрім того, зазначає, що їхній шлюб існує майже 18 років і він хоче, щоб він був збережений, оскільки діти хочуть жити в повноцінній сім`ї, а його ставлення до дружини було і є доброзичливим, завжди було і є розуміння про необхідність матеріального забезпечення сім`ї, дітей, їх виховання, а тому не погоджується з оскаржуваним рішенням.

В судове засідання відповідач не з`явився, оскільки перебуває в місцях позбавлення волі, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за його відсутності, зважаючи на те, що такий повідомлявся про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від нього до суду не надходило, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України та те, що його інтереси в судовому засіданні захищав представник.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача на підтримання апеляційної скарги, позивачки та її представниці в заперечення скарги, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, відзиву на позовну заяву, апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст. 51 Конституції України, ст.ст. 24, 112 СК України, та задовольняючи позов, виходив з того, що протягом тривалого часу, а саме з 2015 року сторони проживають окремо, не ведуть спільне домашнє господарство, спільного майна та бюджету не мають, не підтримують подружніх стосунків, шлюб носить формальний характер. Оскільки, суд встановив, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам як позивача, так і відповідача, ніхто з них не бажає подальшого спільного проживання, шлюб існує формально, тому суд вважав, що його слід розірвати.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції вцілому відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, доводи ж скарги таких висновків суду не спростовують та підстав для скасування оскаржуваного рішення суд першої інстанції - немає.

24.06.2020 ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 , у якому просила шлюб зареєстрований між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 10 серпня 2002 року Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції за актовим записом №234 розірвати. Після розірвання шлюбу позивачці присвоїти дошлюбне прізвище « ОСОБА_1 ».

В обґрунтування позовних вимог позивачка покликаєлася на те, що між нею та відповідачем зареєстровано шлюб - 10.08.2002 року Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, актовий запис №234 Від шлюбу мають сина - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивачка зазначила, що спільне життя з відповідачем не склалося, шлюбні відносини між ними фактично припинилися, неодноразово вони розходилися, після чого відповідач знову повертався у сім`ю. З 2015 року вони проживають окремо, не ведуть спільне домашнє господарство, спільного майна та бюджету не мають, не підтримують подружніх відносин, шлюб носить формальний характер.

Відповідно до ч.1 ст. 21 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Згідно ч.1 ст. 24 цього ж Кодексу шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ст. 56 ч.3 згаданого Кодексу кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини.

Відповідно до ч.2 ст. 104 згаданого Кодексу шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Згідно ч.3 ст. 105 цього ж Кодексу шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Ч.1 ст. 110 Кодексу передбачає, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Ч.2 статті 112 Сімейного кодексу України передбачає, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до змісту п. 10 Постанови пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Як вбачається із матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорювалось та не спростовано, - сторони зареєстрували шлюб 10.08.2002 року у Шевченківському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, актовий запис №234(а.с. 4).

Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки ЛКП «Варшавське-407» №2028 від 10.06.2020, сторони зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 5).

Під час шлюбу у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 6-7)

Відповідно до заочного рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 09 липня 2012 року надано дозвіл на виготовлення проїзного документу дитини - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Надано дозвіл на виїзд за межі України ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 без згоди та супроводу другого з батьків - батька ОСОБА_1 . (а.с. 8-9)

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 25 травня 2021 року надано сторонам чотиримісячний строк для примирення.

Позивачка вказує, що з 2015 року з чоловіком фактично проживають окремо, не ведуть спільного господарства, не підтримують подружніх стосунків, не мають спільного бюджету, фактично спілкуються лише як батьки їх спільних дітей. Крім цього, приблизно півтора року відповідач перебуває у місцях позбавлення волі.

Також, у суді першої інстанції позивачка наголошувала, що відповідач у банківських установах та у фізичних осіб позичив кошти, які не повертав протягом тривалого часу. У зв`язку з тим, до її дому приходять час від часу невідомі особи, вимагають повернути борг, турбують її та дітей. Під час їхнього окремого проживання у 2012 році позивач вимушена була звертатися до Шевченківського районного суду м.Львова з позовом до відповідача про надання дозволу на виготовлення проїзних документів сину для виїзду за кордон та виїзд без згоди батька, оскільки її чоловік був відсутній у сім?ї з початку 2012 року. Також зазначила, що відповідач з червня 2019 року перебуває в ДУ "Чортківська установа виконання покарань (№26)".

Натомість відповідач в апеляційній скарзі та його представник у судовому засіданні суду апеляційної інстанції зазначали, що розірвання шлюбу травмуватиме дітей. Не вважає підставою для розірвання шлюбу ту обставину, що на даний час він перебуває у слідчому ізоляторі, про що зазначила дружина у судовому засіданні, а також, що їй дзвонять та вимагають повернути борги, які він, до речі, за договорами позики з плином часу повертає. Також, вказував на те, що з дня створення сім?ї і на даний час вони проживали (до взяття під варту) разом у будинку батьків, вели спільне господарство, підтримували подружні сосунки, виховують дітей. Вказує, що ніколи не проживали окремо. У них нормальні життєві умови. Те, що їхній шлюб носить формальний характер, не відповідає дійсності.

Згадані різні пояснення сторін стосовно їх подружнього життя; те, що позивачка категорично заперечує існування між сторонами подружніх стосунків, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету протягом більш як чотири роки; те, що позивачка категорично настоює на розірванні шлюбу і після надання судом сторонам строку на примирення та вказує, що такого між ними не відбулося та відбутися не могло, - вказують на те, що: шлюб сторін фактично розпався. Сторони спільно, як подружжя, протягом тривалого часу не живуть; подружніх стосунків не підтримують; спільного господарства не ведуть та фактично наміру відновлення подружніх стосунків у сторін немає.

Вказане додатково підтверджено і після надання сторонам судом строку на примирення, протягом якого примирення між сторонами не відбулося.

Причинами розпаду шлюбу слід вважати різні погляди подружжя на життя, шлюб, сім`ю, відсутність взаєморозуміння.

Також, слід вказати і про те, що наявність судового рішення про надання дозволу на виготовлення проїзних документів для виїзду дітей за кордон та про надання дозволу на виїзд за межі України дитини без згоди батька додатково свідчить про існування між сторонами як подружжям стійкого, тривалого розладу.

Натомість надання строку для примирення фактично не дало жодного результату, оскільки ніхто із сторін не мав наміру вживати будь-яких заходів щодо примирення.

Враховуючи вказане, доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає необґрунтованими та, крім цього, вважає, що рішення про розірвання шлюбу між сторонами не суперечитиме інтересам дітей сторін, оскільки розвиток та виховання дитини у сім`ї у якій у батьків різні погляди на життя, шлюб, сім`ю, відсутність взаєморозуміння, існує тривалий розлад, - є неможливим.

Враховуючи вказане, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає та рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 вересня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 29 вересня 2021 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді : Т.І. Приколота

М.М. Шандра