П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2021 року м. Київ

Справа № 759/3278/20

Провадження: № 22-ц/824/11809/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Пікуль А.А., Борисової О.В.,

секретар Івасенко І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 квітня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Сенька М.Ф.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) Духновської Олесі Анатоліївни, треті особи: ОСОБА_3 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Матюхова Тетяна Петрівна, про визнання дій та рішень державного реєстратора незаконними та протиправними, скасування рішення державного реєстратора, припинення права власності, поновлення права власності,

в с т а н о в и в :

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) Духновської О.А. №50659807 від 15 січня 2020 року про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4

Припинено право власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 , що зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності відповідно до рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) Духновської О.А. №50659807 від 15 січня 2020 року.

В задоволенні решти вимог позову відмовлено.

Додатковим рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 19 квітня 2021 року заяву ОСОБА_2 про стягнення судових витрат задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати (витрати на правничу допомогу) у розмірі 3000 грн.

В задоволенні іншої частини заявлених вимог відмовлено.

Не погодившись із додатковим судовим рішенням, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати додаткове рішення та відмовити позивачу у задоволенні заяви про стягнення витрат на правову допомогу.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що заявлена позивачем сума витрат на правничу допомогу не відповідає складності справи та фінансовому стану сторін. Вказував, що він як інвалід другої групи звільнений від сплати судового збору, а тому судові витрати повинні компенсуватись за рахунок держави. Також вказував, що заявлений до стягнення розмір судових витрат на правову допомогу не підтверджений належними доказами.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 16 липня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі за поданою апеляційною скаргою, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його адвокат Пащенко В.М. підтримали апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, та просили її задовольнити.

Адвокат Дадіверіна Л.І. в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просили додаткове рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, між адвокатом Дадіверіною Л.І. та позивачем ОСОБА_2 був укладений договір №1/02/2020 про надання правової допомоги від 07.02.2020 року.

Відповідно до акту прийняття-передачі наданих послуг по договору №1/02/2020 від 23.10.2020 року загальна сума витрат на правничу допомогу становить 20 862,00 грн, з яких 1000 грн - вивчення та аналіз документів, наданих клієнтом, визначення правової позиції, вироблення стратегії та тактики захисту прав клієнта; 4 000 грн - складання, підготовка до подання, подання позовної заяви, 8 400 грн - присутність адвоката у 7 судових засіданнях; 1200 грн - підготовка та подання заяви про забезпечення доказів, 3 840 грн - підготовка та подача клопотань, 2 000 грн - заява про зміну предмету позову, 422 грн - поштові послуги та транспортні витрати.

На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги до суду надано копію квитанції №P24A390893648C77224 від 04.06.2020 на суму 5000 грн.; копію квитанції №P24A582912359С63411 від 09.09.2020 на суму 5000 грн.; копію квитанції №P24A559039414С79420 від 28.08.2020 на суму 5000 грн.; копію квитанції №P24A305406198С07525 від 19.04.2020 на суму 3000 грн.; копію квитанції №P24A226044062С56768 від 03.03.2020 на суму 500 грн.; копію квитанції №P24A252483346С27441 від 19.03.2020 на суму 1000 грн.; копію квитанції № від 10.02.2020 на суму 600 грн.

Ухвалюючи додаткове рішення щодо розподілу судових витрат, суд першої інстанції виходив із того, що заявлені позивачем витрати у сумі 20 862 грн. не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, стягнення витрат в заявленому розмірі стане надмірним тягарем для відповідача, а тому дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача 3 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини п`ятої ст. 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України.

Разом із тим у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, наведеного в частині четвертій статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

Отже, у разі недотримання вимог частини п`ятої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).

Вказана правова позиція щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони узгоджується із правовою позицією, викладеною: в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19; у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: від 03 червня 2020 року у справі № 211/1674/19 (провадження № 61-2679св20), від 19 серпня 2020 року у справі № 195/31/16-ц (провадження № 61-15811св19); у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: від 18 листопада 2020 року у справі № 922/3706/19, від 17 грудня 2020 року у справі № 922/3708/19.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд першої інстанції за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.

При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення.

Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Наведене правове обґрунтування надає можливість суду ефективно захистити порушені права заявника, забезпечити реалізацію принципу цивільного судочинства - відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, але у порядку, передбаченому законом.

Зменшуючи розмір з 20 862 грн та стягуючи з відповідача на користь позивачки 3 000 грн витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції правильно виходив із того, що заявлений до стягнення розмір витрат на правову допомогу є неспівмірним зі складністю цієї справи та наданим адвокатом обсягом послуг у суді першої інстанції.

Матеріали справи свідчать, що представник позивачки був присутнім у 7 судових засіданнях, які тривали не більше 20 хвилин, деякі з них 12, 6 та 3 хвилин, в той час коли в деталізованому рахунку адвокатом обраховано кожне засідання по 1200 грн за 1,5 год.

При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги надані позивачкою квитанції №P24A252483346С27441 від 19.03.2020 на суму 1000 грн. та № від 10.02.2020 на суму 600 грн., оскільки вказані суми перераховані особами, які не є сторонами у справі.

Також, враховуючи конкретні обставин справи та фінансовий стан обох сторін, суд першої інстанції правильно вважав, що такий розмір є завищеними та становитиме надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу таких витрат.

Доводи апеляційної скарги про те, що він, ОСОБА_4 , як інвалід другої групи звільнений від сплати судового збору, а тому судові витрати повинні компенсуватись за рахунок держави, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки сторона, яка звільнена законом від сплати судового збору не звільняється від відшкодування витрат на правову допомогу.

Аналогічна правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові №6-1544цс17від 18.10.2017року

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Доводів на спростування висновків суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких підстав, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 квітня 2021 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 30 вересня 2021 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді А.А. Пікуль

О.В. Борисова