Справа № 353/597/21
Провадження № 22-ц/4808/1415/21
Головуючий у 1 інстанції Мотрук Л. І.
Суддя-доповідач Горейко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тлумацького районного суду від 13 серпня 2021 року, постановлену у складі судді Мотрук Л.І. в м. Тлумач, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

в с т а н о в и в:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Позов мотивувала тим, що 28 травня 2002 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем у с. Жуків Тлумацького району Івано-Франківської області, актовий запис №6. В шлюбі у них народилося четверо дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на даний час є повнолітнім; син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Спільне життя у них з відповідачем не склалося через різні характери та погляди на сімейне життя, у них зникли спільні інтереси, вони втратили почуття любові та взаєморозуміння один до одного. Чоловік не поважає її як дружину, зраджує, зароблені кошти витрачає на утримання іншої жінки та на себе. В листопаді 2020 року відповідач виїхав за межі України і з того часу вони спільно не проживають, подружніх стосунків не підтримують, кожен з них живе своїм життям, а їх шлюб існує формально. Неповнолітні діти проживають з нею та перебувають на її утриманні. Рішенням Тлумацького районного суду від 06 квітня 2021 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі по 1 600 грн на кожну дитину.

Посилаючись на те, що подальше збереження шлюбу є недоцільним та суперечить її інтересам, позивач просила розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 28 травня 2002 року у с. Жуків Тлумацького району Івано-Франківської області, актовий запис №6; місцем проживання неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та дочки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 залишити місце її проживання; після розірвання шлюбу залишити їй шлюбне прізвище « ОСОБА_10 ».

Ухвалою Тлумацького районного суду від 13 серпня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей визнано неподаною та повернуто позивачу.

Ухвала мотивована тим, що позивачем не усунуто недоліки позовної заяви, вказані в ухвалі суду від 30 липня 2021 року про залишення позовної заяви без руху, а саме не сплачено судовий збір за позовну вимогу про визначення місця проживання дітей у розмірі 908 грн.

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм процесуального права.

Зокрема вказує, що на виконання вимог ухвали Тлумацького районного суду від 30 липня 2021 року про залишення позовної заяви без руху нею було подано заяву, в якій вона зазначила, що нею заявлено лише одну позовну вимогу про розірвання шлюбу та сплачено судовий збір за цю вимогу в розмірі 908 грн відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір». В заяві вона повторно просила суд врахувати, що неповнолітні діти проживають з нею та знаходяться на її утриманні. Рішенням Тлумацького районного суду від 06 квітня 2021 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання дітей в розмірі по 1 600 грн на кожну дитину. Спору щодо місця проживання неповнолітніх дітей немає. Вона не заявляла та не заявляє вимоги про визначення місця проживання неповнолітніх дітей, які проживають з нею, а лише просить суд при ухваленні рішення про розірвання шлюбу місцем проживання дітей залишити місце її проживання. Однак, суд її доводи до уваги не взяв та постановив оскаржувану ухвалу, чим порушив вимоги статті 55 Конституції України, статті 4 ЦПК України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначає, що її вимога залишити місцем проживання неповнолітніх дітей місце її проживання повністю узгоджується як з нормами чинного законодавства, так і з судовою практикою, зокрема правовим висновком Верховного Суду, викладеним в постанові від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18. Суд першої інстанції наведене проігнорував та безпідставно визнав її позовну заяву неподаною та повернув її.

Апелянт зауважує, що зобов`язуючи її ще раз сплатити судовий збір в розмірі 908 грн, суд, тим самим, штучно створює спір про визначення місця проживання дітей. Такий штучно створений судом спір тягне за собою як додаткові витрати, так і значну трату часу, а найгірше може мати негативний вплив на психічне здоров`я неповнолітніх дітей, коли в цьому немає потреби.

З цих підстав просить ухвали суду першої інстанції від 30 липня 2021 року та 13 серпня 2021 року скасувати та направити справу до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі за її позовом про розірвання шлюбу.

Відповідач ОСОБА_2 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Згідно вимог частини 2 статті 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду щодо повернення заяви позивачеві (заявникові) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З урахуванням наведених положень розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 26 липня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з наведеним позовом, в якому просила розірвати шлюб між нею та ОСОБА_2 , зареєстрований 28 травня 2002 року у с. Жуків Тлумацького району Івано-Франківської області, актовий запис №6; місцем проживання неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та дочки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 залишити місце її проживання; після розірвання шлюбу залишити їй шлюбне прізвище « ОСОБА_10 ».

Ухвалою Тлумацького районного суду від 30 липня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху з тих підстав, що позивач заявила дві позовні вимоги немайнового характеру, а саме про розірвання шлюбу та про визначення місця проживання дітей, однак судовий збір сплатила лише за одну позовну вимогу.

10 серпня 2021 року від позивача надійшла заява щодо усунення недоліків позовної заяви про розірвання шлюбу на виконання ухвали суду від 30 липня 2021 року, в якій позивач вказала, що нею заявлена одна позовна вимога про розірвання шлюбу та сплачено судовий збір в розмірі 908 грн відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір». Також позивач зазначила, що вона не заявляла та не заявляє вимоги про визначення місця проживання неповнолітніх дітей, які проживають з нею, а лише просить суд при ухваленні рішення про розірвання шлюбу місцем проживання дітей: сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та дочки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 залишити місце її проживання, що повністю узгоджується як з нормами чинного законодавства, так і з судовою практикою, зокрема правовим висновком Верховного Суду, викладеним в постанові від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18.

Ухвалою Тлумацького районного суду від 13 серпня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу у зв`язку з тим, що позивачем не усунуто недоліки позовної заяви, вказані в ухвалі суду від 30 липня 2021 року про залишення позовної заяви без руху, а саме не сплачено судовий збір за позовну вимогу про визначення місця проживання дітей у розмірі 908 грн.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Частиною 1 статті 8 Конституції України передбачено, що в України визнається і діє принцип верховенства права, а статтею 129 Конституції України визначено, що однією із засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

За правилом статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Право на звернення особи до суду є її абсолютним правом.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів реалізується через врегульовану процесуальним законом можливість пред`явити до суду позовну заяву, яка є процесуальною формою звернення за захистом порушеного права.

При цьому, право кожної особи на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод чи інтересів слід розуміти у праві такої особи на подання відповідних документів та доказів, певне обґрунтування позовних вимог у тій мірі, в якій вона вважає за необхідне, оскільки одним із визначальних принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, а особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання позивачем ухвали.

Частинною 3 статті 185 ЦПК України, визначено, що якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_1 , позивач одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з відповідачем ОСОБА_2 просила місцем проживання неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та дочки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 залишити місце її проживання.

Статтею 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина (до чотирнадцять років), спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (частина 1 статті 161 СК України).

Під час вирішення в судовому порядку питання про визначення місця проживання дитини, участь органу опіки та піклування є обов`язковою, а позивач до заяви про визначення місця проживання дитини повинен надати висновок органу опіки та піклування про доцільність проживання дитини з одним із батьків, характеристики з місця проживання, роботи, місця навчання дитини (гуртків), медичні довідки (судом обов`язково враховується стан здоров`я як батьків, так і дитини), довідки про доходи (інші документи, які підтверджують матеріальне становище заявника), акти обстеження житлово-побутових умов, документи, що підтверджують право власності на житло, тощо.

Зі змісту позовних вимог ОСОБА_1 слідує, що остання вимог про визначення місця проживання дітей не заявляла, а лише просила при ухваленні рішення про розірвання шлюбу місцем проживання неповнолітніх дітей залишити місце її проживання, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним в постанові від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18, де Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

Суд першої інстанції безпідставно вважав хибним посилання позивача на вищевказаний правовий висновок Верховного Суду та за відсутності в матеріалах справи доказів про наявність спору щодо місця проживання неповнолітніх дітей сторін, відсутності відповідних обґрунтувань позовної заяви, посилань на норми, які регулюють питання визначення місця проживання дітей, дійшов передчасного висновку про наявність такого спору та необхідність сплати судового збору за позовну вимогу про визначення місця проживання дітей, яка фактично позивачем не заявлялась.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Аналізуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, ухвала Тлумацького районного суду від 13 серпня 2021 року постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому, за правилами статті 379 ЦПК України, підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Тлумацького районного суду від 13 серпня 2021 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: Л.В. Василишин

І.О. Максюта