КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2021 року м. Київ

Унікальний номер справи № 757/51655/19-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/7683/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

при секретарі - Гаврюшенко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 листопада 2020 року, ухвалене під головуванням судді Ільєвої Т.Г., по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анохіна Вікторія Михайлівна про витребування квартири із чужого незаконного володіння, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2019 року позивач ОСОБА_2 подала до суду позовну заяву, в якій просила:

- витребувати у ОСОБА_1 належну ОСОБА_2 на праві власності кв. АДРЕСА_1 , зобов`язавши відповідача передати дану квартиру позивачу протягом трьох днів, з дня набрання рішення суду законної сили;

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 40131510 від 15 березня 2018 року про право власності ОСОБА_1 на кв. АДРЕСА_1 , прийняте приватним нотаріусом КМНО Анохіною В.М.;

- зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у здійсненні права володіння та користування кв. АДРЕСА_1 , шляхом передачі протягом трьох днів ключів від вхідних дверей до квартири, з дня набрання рішенням суду законної сили;

- стягнути з відповідача всі понесені судові витрати по справі та витрати на правничу допомогу.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що їй на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 . У 2016 році випадково дізналась про те, що зазначена квартира за договором купівлі-продажу від 16 лютого 2016 року продана невідомій особі - ОСОБА_3 , яка через два місяці 29 березня 2016 року отримала кредит у розмірі 2 000 000,00 грн. у ТОВ «Інвест Кредит Груп» під іпотеку придбаної за 900 000,00 грн. квартири. Рішенням Печерського районного суду м. Києві від 18 липня 2017 року, залишеним без змін апеляційним судом, було визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 16 лютого 2016 року між позивачем та ОСОБА_3 , зобов`язано її повернути квартиру. Разом з тим, вказане рішення в частині повернення квартири виконано не було, оскільки квартира була відчужена на підставі договору купівлі-продажу від 15 березня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Анохіною В.М., іншій особі - відповідачу ОСОБА_1 . Враховуючи, що квартира вибула без волі її первісного власника ОСОБА_2 шляхом укладення договору купівлі-продажу, який у подальшому визнано недійсним, то позивач має право витребувати квартиру від добросовісного набувача на підставі ст. 387, 388 ЦК України (т. 1 а.с. 8-11).

Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 12 листопада 2020 року позов задоволено частково. Витребувано квартиру АДРЕСА_1 у ОСОБА_1 на користь законного власника ОСОБА_2 . Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 40131510 від 15.03.2018 про право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 1921 грн. 00 коп. В іншій частині вимог відмовлено (т. 1 а.с. 154-161).

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 05 квітня 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус КМНО Анохіна В.М. про витребування квартири із чужого незаконного володіння залишено без задоволення (т. 1 а.с. 230-231).

Не погодившись з заочним рішенням районного суду, 12 квітня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Гончарова Г.М. звернулася до суду з апеляційною скаргою, у якій просила скасувати заочне рішення (т. 2 а.с. 2-7).

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Зазначала, що 15 березня 2018 року між ТОВ «Інвест Кредит Груп» та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Анохіною В.М. та зареєстровано в реєстрі № 312, за яким ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 . 15 березня 2018 року на зазначену квартиру зареєстровано право власності за ОСОБА_1 в державному реєстрі. Вважає, що позивач може вимагати повернення свого майна з цим позовом на підставі ст. 387, 388 ЦК України лише в тому випадку, якщо відповідач ним володіє незаконно. Факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає законність і добросовісність такого набуття. Отже, витребування у добросовісного набувача квартири призведе до порушення ст. 1 Першого протоколу до конвенції, оскільки на відповідача буде покладено надмірний тягар.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У судовому засіданні 23 вересня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Гончарова Г.М. підтримала скаргу і просила її задовольнити. Представник ОСОБА_2 - адвокат Ставицький Б.О. в судовому засіданні 30 вересня 2021 року заперечував проти скарги і просив її відхилити.

Інші особи до суду не прибули, були сповіщені були сповіщені телефонограмами та повідомленнями на зазначені ними адреси електронної пошти із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень, тобто належним чином, про що у справі є докази. Апелянт ОСОБА_1 була сповіщена повідомленням її представника - адвоката Гончарової Г.М. під особистий підпис. Представник ОСОБА_1 - адвокат Гончарова Г.М. 30 вересня 2021 року подала до суду клопотання про відкладення розгляду справи пославшись на зайнятість в інших справах, проте доказів наявності поважних причин такої неявки до суду не надала. Позивачка ОСОБА_2 була сповіщена повідомленням її представника - адвоката Ставицького Б.О. про що у справі є докази (т. 2 а.с. 52-59, 64-67, 76).

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04).

Зважаючи на вищезазначене і вимоги ч. 9 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було обрано вірно спосіб захисту та доведено правомірність своїх вимог, оскільки остання є власником спірної квартири, яку було відчужено поза її волею, що підтверджується наданими документами, які містяться в матеріалах справи, тому дану квартиру було відчужено особою, яка не мала на це права.

Колегія суддів погодилась з таким висновком суду виходячи з наступного.

Судом встановлено,що 12 грудня 2002 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , який діяв за дорученням від імені ОСОБА_2 , було укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого ОСОБА_2 купила кв. АДРЕСА_1 . Право власності було зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна за ОСОБА_2 , запис у реєстраційній книзі № 88-110 з реєстровим № 6830 від 23. Грудня 2002 року, про що зроблено відмітку на договорі (т. 1 а.с. 12).

Відповідно до договору від 16 лютого 2016 року купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 50,90 кв.м., який посвідчено приватним нотаріусом КМНО Швець Р.О., ОСОБА_2 продала належну їй на праві власності квартиру ОСОБА_6

29 березня 2016 року ОСОБА_6 отримала кредит у ТОВ «Інвест Кредит Груп» у розмірі 2 000 000,00 грн. під іпотеку квартири, придбаної за 900 000,00 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 липня 2017 року у справі № 757/15025/16-ц позов ОСОБА_2 до ОСОБА_6 , треті особи: приватний нотаріус КМНО Швець Р.О., ТОВ «Інвест Кредит Груп», про визнання недійсним договору задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 16 лютого 2016 року від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , застосовано наслідки передбачені ст. 216 ЦПК України, зобов`язано ОСОБА_3 повернути ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 за недійсним договором купівлі-продажу від 16 лютого 2016 року. Вирішено питання розподілу судових витрат (а.с. 13-14).

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 20 грудня 2017 рокурішення Печерського районного суду м. Києва від 18 липня 2017 року залишено без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_6 без задоволення. Встановлено, що оспорюваний договір було укладено без волевиявлення позивача та нею не підписувався, згоди на його укладення вона не надавала.

Разом з тим, як зазначала позивач рішення суду в частині зобов`язання повернення їй квартири виконано не було.

Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 15 березня 2018 року, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Анохіною В.М., ТОВ «Інвест Кредит Груп» продало ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 (т. 2 а.с. 7-8).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 177134520 від 12 серпня 2019 року, власником квартири АДРЕСА_1 є відповідач ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 15, 133-136).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння передбачено ст. 387 ЦК України. Так, згідно з ч. 1 цієї статті власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14 захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208 цс 18) погодилася з цим висновком Верховного Суду України, оскільки задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Крім того, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки квартира АДРЕСА_1 вибула з власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 16 лютого 2016 року, який рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 липня 2017 року (залишеним без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 20 грудня 2017 року) визнано недійсним та застосовано наслідки недійсності правочину, волі на таке вибуття квартири з власності у позивача не було.

Установлення цього факту є достатнім для того, щоб у позивача виникли правові підстави для витребування квартири в порядку ст. 388 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Враховуючи вказане, відповідач ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірної квартири, яку вона купила на підставі договору купівлі-продажу квартири від 15 березня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Анохіною В.М., у ТОВ «Інвест Кредит Груп», яке на момент продажу квартири добросовісному набувачу не мало прав на цю квартиру у зв`язку з визнанням недійним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , що укладений 16 лютого 2016 року від імені ОСОБА_2 з ОСОБА_3 , на підставі якого ОСОБА_3 передала в іпотеку товариству цю квартиру.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, останнє - характеризуватися доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, а наслідки його застосування мають бути передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Вказані встановлені по справі обставини, на думку колегії суддів, повністю відповідають критеріям наявності загального (суспільного) інтересу, а посилання відповідача щодо порушення її прав власника як добросовісного набувача не можуть бути визнані підставою для відмови в позові.

При цьому, ЦК України визначає механізм повного відшкодування заподіяних кінцевим набувачам збитків. Так, з урахуванням приписів ч. 3 і 4 ст. 390 ЦК України добросовісний набувач, який не заявив зустрічні позови у справі, може заявити до власника майна позов про відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів, та на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. Крім того, кінцевий набувач, із власності якого витребовується квартира, також не позбавлений можливості відновити права на підставі ч. 1 ст. 661 ЦК України, пред`явивши вимогу до осіб, в яких було придбано квартиру, про відшкодування збитків.

Проте, таких вимог у цьому провадженні відповідач ОСОБА_1 не заявляла.

Таким чином, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції, що позивачем було обрано вірно спосіб захисту та доведено правомірність своїх вимог, оскільки ОСОБА_2 є власником спірної квартири, яку було відчужено поза її волею.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить доводів апелянта стосовно неналежності повідомлення відповідачки та її представника - адвоката Ваколюка Ю.П. про розгляд справи районним судом.

При цьому суд апеляційної інстанції зважив на те, що за наявними у справі доказами представник ОСОБА_1 - адвокат Ваколюк Ю.П. брав участь у розгляді справи районним судом та був сповіщений про час та місце судового засідання, коли було ухвалене оскаржуване рішення районного суду, а відтак судом дотримано визначеного процесуальним законом порядку заочного розгляду справи (т. 1 а.с. 112-116, 123-127, 145, 151).

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на наведене апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Щодо судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст.141 ЦПК України).

Отже, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України, не підлягають відшкодуванню за рахунок позивача судові витрати.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 30 вересня 2021 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова