Справа № 159/5564/20
Провадження № 2/159/519/21
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2021 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області

в складі головуючого - судді Панасюка С.Л.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди,

в с т а н о в и в:

Стислий виклад позиції позивача.

Вимоги обґрунтовані тим, що 12 лютого 2020 року, біля 12 год. 40 хв. ОСОБА_3 , керуючи автомобілем марки «Фольксваген», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись автомобільною дорогою М-19 сполученням «Доманове-Ковель-Чернівці-Тереблече», на ділянці 42 кілометрового покажчика, поблизу с. Вужиськ Ратнівського району Волинської області, наїхав на пішоходів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , внаслідок чого ОСОБА_5 від отриманих травм помер на місці події. Постановою слідчого від 31.07.2020 кримінальне провадження по факту зазначеної дорожньо-транспортної пригоди було закрите за відсутністю в діях ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Позивачі зазначають, що відповідач, як володілець джерела підвищеної небезпеки, незалежно від вини, повинен відшкодувати завдану їм моральну шкоду, яка не була покрита страховим відшкодуванням. Цю шкоду позивачі визначили у 150000 грн. на кожного. Враховуючи, що кожному з них належить страхове відшкодування за завдану моральну шкоду в сумі 18145 грн., позивачі просили стягнути з відповідача в користь кожного з них у відшкодування моральної шкоди 131855 грн.

Заперечення відповідача.

Відповідач позов заперечив, зазначивши, що дійсно 12.02.2020 відбулася дорожньо-транспортна пригода з його участю з наслідками, вказаними у позовній заяві. Кримінальне провадження було закрите у зв`язку з відсутністю його вини. Зокрема, досудовим розслідуванням було встановлено, що згідно висновку експерта № 128 від 21.04.2020, у заданій дорожній ситуації з технічної точки зору він не мав технічної можливості уникнути наїзду на ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , які лежали на дорозі, шляхом застосування екстреного гальмування. Крім того, в діях пішоходів ОСОБА_5 та ОСОБА_4 виявлено ознаки адміністративних правопорушень, передбачених ст.124 та ч.3 ст.127 КУпАП, так як вони, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, вийшли на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху, рухались, затримались і зупинилися на проїзній частині, у ситуації, яка не пов`язана із забезпеченням безпеки дорожнього руху, рухались по дорозі для автомобілів, не по пішохідній доріжці, місця стоянки і відпочинку, не виділивши себе, не маючи на зовнішньому одязі світлоповертальних елементів та намагались зупинити транспортний засіб, перебуваючи на проїзній частині поза межами населеного пункту в темну пору доби. Просив у позові відмовити.

Мотивувальна частина рішення.

Позивач ОСОБА_1 є дочкою, а ОСОБА_2 матір`ю загиблого.

12 лютого 2020 року, біля 12 год. 40 хв., ОСОБА_3 , керуючи автомобілем марки «Фольксваген», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись автомобільною дорогою М-19 сполученням «Доманове-Ковель-Чернівці-Тереблече», на ділянці 42 кілометрового покажчика, поблизу с. Вужиськ Ратнівського району Волинської області, наїхав на пішоходів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , внаслідок чого ОСОБА_5 від отриманих травм помер на місці події.

Постановою слідчого від 31.07.2020 року кримінальне провадження було закрите за відсутністю в діях ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Зокрема, досудовим розслідуванням було встановлено, що згідно висновку експерта № 128 від 21.04.2020, у заданій дорожній ситуації з технічної точки зору він не мав технічної можливості уникнути наїзду на ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , які лежали на дорозі, шляхом застосування екстреного гальмування. Крім того, в діях пішоходів ОСОБА_5 та ОСОБА_4 виявлено ознаки адміністративних правопорушень, передбачених ст.124 та ч.3 ст.127 КУпАП, так як вони, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, вийшли на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху, рухались, затримались і зупинилися на проїзній частині, у ситуації, яка не пов`язана із забезпеченням безпеки дорожнього руху, рухались по дорозі для автомобілів, не по пішохідній доріжці, місця стоянки і відпочинку, не виділивши себе, не маючи на зовнішньому одязі світлоповертальних елементів та намагались зупинити транспортний засіб, перебуваючи на проїзній частині поза межами населеного пункту в темну пору доби.

На час ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована згідно договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспорту (поліс № АО-3081696), укладеного з ПрАТ «СК «Перша».

Як зазначають у заяві позивачі, згадана страхова компанія має виплатити їм у відшкодування моральної шкоди по 18145 грн. кожному. Враховуючи, що кожному з них належить страхове відшкодування за завдану моральну шкоду в сумі 18145 грн., позивачі просили стягнути з відповідача в користь кожного з них у відшкодування моральної шкоди ще 131855 грн.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.1193 ЦК України, шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, коли іншого не встановлено законом, розмір належного з володільця джерела підвищеної небезпеки відшкодування має бути зменшений або у відшкодуванні шкоди має бути відмовлено. Однак у кожному разі підставою до цього може бути груба необережність потерпілого (знаходження в нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху і т.п.), а не проста необачність.

Відповідно до ч.1, ч.2, ч.5 ст.1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

При завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦК України).

Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Факт порушення потерпілим ОСОБА_5 правил дорожнього руху України та перебування останнього в стані алкогольного сп`яніння під час дорожньо-транспортної пригоди, зафіксований, зокрема, у постанові слідчого СУ ГУНП у Волинській області Авдимирця М.О. від 31.07.2020 про закриття кримінального провадження, дозволяє зробити висновок про грубу необережність потерпілого, що сприяла виникненню шкоди.

Вина відповідача у дорожньо-транспортній пригоді відсутня, в той же час загиблий ОСОБА_5 виявив крайню безпечність, коли в стані алкогольного сп`яніння, в темну пору доби, перебував на смузі руху дороги без будь-яких засобів, які спроможні були його позначити на дорозі. Відповідач внаслідок безвідповідальної поведінки загиблого був позбавлений бодай якоїсь можливості виявити загиблого на дорозі і не допустити наїзду. Покладення на відповідача за таких обставин обов`язку доплатити у відшкодування моральної шкоди поверх 18145 грн., які заплатить страхова компанія кожному з позивачів, буде очевидно надмірним і несправедливим.

Тому у позові слід відмовити.

Керуючись ст.ст.12, 81, 82, 259, 263, 264, 265, 273 ЦПК України, на підставі ст.ст.1187, 1193 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Волинського апеляційного суду через Ковельський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на його апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано.

Головуючий:С. Л. Панасюк