ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/291/20
Провадження № 2/210/124/21
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"21" вересня 2021 р. м. Кривий Ріг

Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:

головуючого судді Ступак С.В.,

за участі:

секретарів судового засідання Драгунової Я.М., Доценко В.В.,

Домуховської М.В., Мальнєвої В.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кривому Розі, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про Реституцію визнання договору позики від 21.11.2002 року, який вчинено зі сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_3 під психологічним впливом та умисного введення в обману по відношенню до ОСОБА_1 , недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

21 січня 2020 року до суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про Реституцію визнання договору позики від 21.11.2002 року, який вчинено зі сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_3 під психологічним впливом та умисного введення в обману по відношенню до ОСОБА_1 , недійсним та просив суд визнати, що договір позики від 21.11.2002 року, який вчинено зі сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_3 під психологічним впливом та умисного введення в оману по відношенню до ОСОБА_1 недійсним, майно коптильного цеху, активи, автомобіль, грошові кошти коптильного цеха, проект реконструкції цеха, що було привласнено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як власниками, має так і залишитися за ними та розпорядження ними на свій розсуд та відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повернути позивачу ОСОБА_1 15 000 доларів США у гривнях за курсом НБУ на день ухвалення судового рішення, щодо Реституції визнання договору позики недійсним, які вони отримали від ОСОБА_1 , згідно платіжного доручення №2107 від 29.10.2012 року на користь ОСОБА_2 перераховано у розмірі 800,00 грн., згідно платіжного доручення №2105 від 29.10.2012 року на користь ОСОБА_2 перераховано у розмірі 44 039,79 грн., згідно платіжного доручення №2106 від 29.10.2012 року на користь ОСОБА_3 перераховано у розмірі 44039,79 грн. Зазначені перерахування на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відбувалося за розрахунками судді Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Міхеєвої В.Ю. від 15.09.2008 року у справі №2-57а/08-1.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що 21.11.2002 року під впливом умисного введення його в оману зі сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності угоди та замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди що укладається, підписаного наміру договору позики на суму 9 600 доларів США, та те що 5 400 доларів США це проценти за вкладені кошти в коптильний цех до 21.11.2002 року, а не живі гроші в борг. При цьому ОСОБА_2 та ОСОБА_3 чинили психологічний вплив на нього, з метою спонукання його до укладення угоди, та неправдиво сформували уявлення наслідків підписаного договору позики від 21.11.2002 року, де вони обіцяли йому, що буде завершальна дія нотаріальне засвідчення, але якщо він буде вагатися, то вони можливо і змінять своє рішення, щодо передачі коптильного цеху у його управління без сторонніх осіб, і передадуть іншій особі, і тому з 20.06.2003 року договір оренди коптильного цеху на території КП «Хладон» вони можуть скласти на іншу особу. По суті наміру договору позики від 21.11.2002 року, де ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без попереднього обговорення викликали його з паспортом та ідентифікаційним кодом до приміщення нотаріуса, та у коридорі під психологічним впливом, сформувавши неправдиве уявлення наслідків, запропонували самостійно стати власником бізнесу коптильного цеху, та надали без обговорення вже готову форму договору позики у трьох примірниках, де вже були їх підписи.

Позивач стверджує, що 21.11.2002 року що він та відповідачі по справі підписали чернетку наміру договору позики, яка не була спрямована саме ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на реальне настання наслідків, вони ввели його в оману, а потім навели наклеп та обмовили, що передали йому в борг 15 000,00 доларів США, а він нібито взяв ці кошти та зник. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 саме 21.11.2002 року шляхом обману обіцяли позивачу, що цей договір позики надає йому повноваження бути самостійним керівником коптильного цеху без втручання сторонніх осіб, таким чином це намір, а не вже виконана юридично-правова дія, і за своєю природою не є договором позики та постійно спонукали його вірити їм на слово. До чернетки наміру договору позики від 21.11.2002 року, за наполяганням позивача тоді між ними була така домовленість, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мали протягом місяця внести доповнення чи додаток зі змінами та розтлумачення суми 15000,00 доларів США. Доповнення мало містити, що 9600 доларів США - це еквівалент вкладених коштів у будівництво, реконструкцію коптильного цеху та набування майна, обладнання, в тому числі автомобіля ВАЗ -21023 та інші витрати на коптильний цех та повернення суми 9600 доларів США до 01.01.2004 року, а 5400 доларів США це проценти за вкладені грошові кошти у коптильний цех у сумі 9600 доларів США, та повернення процентів до 01.01.2006 року. При цьому засновники та співвласники коптильного цеху ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зупиняють будь-яке втручання у діяльність коптильного цеху, забирають з коптильного цеху всіх своїх знайомих та близьких їм людей.

Однак, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 після підписання чернетки щодо наміру договору позики 21.11.2002 року відсторонили позивача від управління коптильним цехом, управління передоручили своїм близьким та знайомим, не дотримались умови внесення додатку-доповнення до наміру угоди від 21.11.2002 року та змін з переліком майна, яке переходить у його власність з майном коптильного цеху, в тому числі і автомобіль ВАЗ - 21023, що дорівнює загальній сумі еквівалентній 9600 доларів США. Позивач у позові зазначає, що все майно, автомобіль та великі суми грошей коптильного цеху, які він залишив їм, під управлінням ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були привласнено і вказаним майном та кошти вони користуються і на сьогодні.

Позивач у позові вказує, що 07 жовтня 2003 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулись до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до нього про визнання договору позики укладеного 21.11.2002 року з ОСОБА_1 недійсним на підставі ст.ст. 6, 57, 162 ЦК УРСР (1963 року), та повернути борг у розмірі 15 000 доларів США станом на 07.03.2003 року. З метою забезпечення вказаного позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 також звернулись до суду з заявою про забезпечення позову шляхом заборони відчуження квартири АДРЕСА_1 . Ухвалою суду від 07 жовтня 2003 року з- метою забезпечення позову ОСОБА_3 та ОСОБА_2 щодо визнання укладеного договору займу від 21.11.2002 року на суму 79 950 грн. (15 000 доларів США) з ОСОБА_1 недійсним, накладено заборону на відчуження квартири АДРЕСА_1 .

26 грудня 2003 року, до початку судового процесу у кримінальній справі №58031047, Центрально-Міським районним судом міста Кривого Рогу прийнято до розгляду заявлене клопотання адвоката ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - Толстогузова Р.В. , та йому було вручено позовну заяву, щодо вимоги повернення боргу 15 000 доларів США згідно договору позики від 21.11.2003 року та повернення боргу у розмірі 30 000,00 грн., моральної школи у розмірі 20 000,00 грн.

27.02.2004 року Дзержинським районним судом міста Кривого Рогу винесено ухвалу про залишення позовної заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без розгляду.

Отже, звернувшись до суду 07 жовтня 2003 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 односторонньо, більш як за два роки до повного його виконання договору, зупинили виконання зобов`язань, які самі ж ніколи не збиралися дотримуватися. Не тільки відсторонили від коптильного цеху, привласнили гроші, забрали майн, автомобіль з коптильного цеху та ще й забрали єдине його житло. У той час, як вони мали звернутися з клопотанням про накладення арешту на предмет спору - коптильний цех, обладнання, автомобіль, але все це вже було у їхній власності.

Аналогічний позов подано до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу 22 грудня 2003 року. Судові рішення у цих справах ще не були прийняті, а 01 липня 2006 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до нього про стягнення заборгованості 15 000 доларів США, які нібито було передано ними ОСОБА_1 21 листопада 2002 року.

Не зважаючи на те, що суддя мав відмовити у відкритті провадження з зазначених підстав, проте провадження у справі було відкрито. Однак, 03.04.2009 року провадження у справі було закрито, з тих підстав, що 07 жовтня 2003 року та 01 липня 2006 року у судах розглядалися спори з одними і тими сторонами, з того самого предмету та з тих самих підстав.

У зв`язку з чим відносно суддів Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу за наслідками грубих порушень процесуальних та матеріальних прав Службою безпеки України 15.06.2018 року внесено відомості до ЄРДР за №0000043 щодо вчинення ними кримінального правопорушення за ознаками ст.375 КК України.

Крім того, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є замовниками кримінальної справи №58031047 відносно нього за ст.190 КК України, яка 16 лютого 2006 року закрита Генеральною прокуратурою за відсутністю складу злочину. У той час, як він вважає, що була відсутня подія вчинення ним злочину.

Відповідно до Повідомлення прокурора Криворізької міської прокуратури №1 від 20 листопада 2019 року кримінальну справу №58031047 знищено, що він вважає незаконним, оскільки не виконано судові рішення, які набрали законної сили (ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.01.2005р. та постанови Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу від 11.11.2005р.), не знято арешти з майна, не вжито заходів впливу, що призвели до тяжких наслідків для всіх членів його сім`ї тощо.

По суті зазначене повідомлення про знищення кримінальної справи органами НП України, надає йому підстави вважати, що перебіг позовної давності розпочався саме з 21.11.2019 року, з тих підстав, що позовна заява ОСОБА_2 та ОСОБА_5 до ОСОБА_1 від 22.12.2003р. по суті ще не розглядалася та рішення судом, прокурором, слідчим ще не прийнято.

Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 січня 2020 року, вказана справа надійшла до провадження судді Хлистуненко О.В. (т.1, а.с.86)

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області якої від 25 лютого 2020 року, відкрито провадження по вказаній справі за правилами загального позовного провадження та призначено дату підготовчого судового засідання. (т.1, а.с.102)

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 липня 2020 року заяву про самовідвід судді Хлистуненко О.В. від розгляду вказаної справи було задоволено та матеріали справи передано для повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями. (т.1, а.с.201)

Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 липня 2020 року вказана справа надійшла до провадження судді Ступак С.В. (т.1 а.с.202)

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 липня 2020 року суддею Ступак С.В. прийнято вказану справу до свого провадження та призначено дату підготовчого судового засідання. (т.1, а.с.203)

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 січня 2021 року за клопотання позивача ОСОБА_1 виключено третю особу - Територіальне управління Державного Бюро Розслідувань, з числа учасників цивільної справи №210/291/20 та закрито підготовче судове засідання, призначено справу до судового розгляду.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ІІК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки й обману передбачені статтями 229, 230 ЦК України Тлумачення статті 230 UK Українисвідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною,яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки , ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Позикодавець не повинен вимагати у позичальника дострокового повернення позики, за умов яких не передбачено відповідно до договору позики, що є несправедливими.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-цвказано, що "наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору.Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним".

Крім того, за змістом частини першої статті 233 ЦК Україниправочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Разом з тим, правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа вчиняє їх добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Отже, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 UK України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Стаття 233 ІІК Українине передбачає обмежень чи заборон застосування її до окремих правовідносин, що виникають, зокрема, з договору позики. Крім того, за змістом частини першої статті 233 UK Україниправочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Враховуючи наведене, на підставі належним чином наведених доказів, поданих мною,я вважаю що можливо дійти обґрунтованого висновку про задоволення заявлених позовних вимог з огляду на їх доведеність мною, як позивачем.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від одніє особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті право відношень і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 збагатилися за рахунок обману мене, ОСОБА_1 поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Отже, відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не спростовано правомірності їх щодо веденні перемовин відносно діяльності коптильного цеху та набуття ними спірних коштів з діяльності коптильного цеху , через близьких та знайомих їм осіб, поза волею самого ОСОБА_1 .

Не було надано ними жодних належних та допустимих доказів, що ОСОБА_1 отримував кошти з діяльності коптильного цеху та розпоряджався ними на свій розсуд, тому їх доводи про отримання їхні грошей особисто ОСОБА_1 собі, як у борг безпідставні, адже гроші вкладені в коптильний цех та після відсторонення ними ОСОБА_1 від управління цехом залишилися , які вони знімали з магазинів, з майна цеху, з активів коптильного цеху та привласнювали прибуток цеху ОСОБА_2 та ОСОБА_3 через своїх знайомих та близьких їм осіб поза волі та без участі ОСОБА_1 .

Жодної заяви, скарги чи позову до суду або до слідчого чи прокурора відносно можливої збиткової діяльності коптильного цеху, як під час управління мною ОСОБА_1 , так і після мого відсторонення мене від управління коптильним цехом зі сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у будь якій формі не поступало. Тому , що діяльність коптильного цеху за весь час діяльності збитковою не була. Стає питання хто привласнив кошти від діяльності коптильного цеху та чому боржником вказано мене?Як що ОСОБА_1 не власник коптильного цеху, то яке тоді я маю відношення до так званого договору позики від 21.11.2002 року на суму 15 000 доларів США, а якщо я власник то чому я не мав змоги управляти цехом та розподіляти прибуток?!

Чому витрати на коптильний цех зіставили 9 600 доларів США(навіть нехай 15 000 доларів США, що ніколи не було в дійсності), але не стали 29 600 доларів США? Тобто мені для чого треба було брати в борг гроші, щоби будувати та реконструювати для когось підприємство (будь яке, в даному випадку це коптильний цех), яке є прибутковим, при цьому воно налагоджене та має повний цикл діяльності виробництва, разом з документами , разом з підготовленим персоналом та все це залишити безоплатно, при цьому не приймати участі у розподілі прибутку?

Надані мною докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, не викликають сумнівів у їх правдивості та в сукупності підтверджують відсутність отримання мною 15 000 доларів США 21.12.2002 року від ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як суми грошей в борг.

Сам факт укладення 21.11.2002 року так званого «договору позики», який очевидно, що було вчинено під впливом обману зі сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,де ОСОБА_1 був введений в оману щодо фактичної природи вчинення правочину.

Також, є достатнім підтвердження фактичного «допуску» працівника ОСОБА_6 до роботи без оформлення трудового договору (контракту) та ведення підприємницької діяльності нею на ПП « ОСОБА_1 » поза волею самого ОСОБА_1 , отримання та розпорядження ОСОБА_6 грошима майном, автомобілем коптильного цеху без погодження з самим ОСОБА_1 , при цьому очевидно щі нею відбувався розподіл(привласнення) заробітної плати (винагороди) нарахування без звітності та без сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування і податків - на роботодавця накладаються Фінансові санкції відповідно до статті 265 КЗпПУ у тридцяти кратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення». Хто ж таки був чи є роботодавець цеху?

У його випадку це знайома ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на прізвище ОСОБА_6 яка без офіційного працевлаштування на коптильний цех, без будь якої ( в тому числі і фінансової) звітності перед ОСОБА_1 розпоряджалася всіма грошима та майном коптильного цеху поза волі самого ОСОБА_1 .

Отже, звідки була у ОСОБА_6 зарплатня, хто і як надав розпорядження відносно діяльності коптильного цеху? Хто і як розподіляв прибуток коптильного цеху, який відбувався поза волі самого ОСОБА_1 .?

Отже, таким чином стає питання, якщо ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ,за їх ствердженнями, що вони ніякого відношення не мають до коптильного цеху та не фінансували коптильний цех ,а надали гроші ОСОБА_1 у борг, то чому вони тоді вели перемови з директором КП «Хладон» про подальшу діяльність коптильного цеху та за їх рекомендацією саме ОСОБА_6 управляла коптильним цехом під брендом «ПП ОСОБА_1 »( а не ОСОБА_1 ), та скільки грошей ними було привласнено?

Отже, це чистий вплив обману шахраїв ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за якого відбулася фактична природа підпису так званого договору позики від 21.11.2002 року на суму 15 000 доларів США, без реального настання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не виконали своїх обіцянок.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 18 квітня 2018 року (справа № 569/1111/16-к), «проникнення» як кваліфікуюча ознака передбачає, що особа потрапила у житло, інше приміщення чи сховище незаконно, тобто за відсутності права перебувати в місці, де знаходиться майно (всупереч волі законного володільця, шляхом обману, за відсутності визначених законом підстав чи на порушення встановленого законом порядку). Спосіб проникнення (застосування фізичних чи інтелектуальних зусиль) принципового значення для встановлення кваліфікуючої ознаки «проникнення» не має. При вирішенні питання про застосування кваліфікуючої ознаки «проникнення житло, інше приміщення чи сховище» вирішальне значення мають режим доступу до приміщення (вільний/обмежений) під час вчинення злочину та наявність у особи умислу на незаконне входження (потрапляння) до приміщення або незаконне перебування в ньому з метою заволодіння чужим майном».

Апеляційний суд Дніпропетровської області від 05.02.2009 року у справі №22ц-20095/2009 зазначив, то правовідносини, що випливають із договору про сумісну діяльнісліь мають ґрунтуватися на законі.

Але у нашому випадку діють норми не про сумісну діяльність, а про діяльність простого товариства та це підтверджено матеріалами кримінальної справи №58031047,

Шляхом усунення мене від управління коптильним цехом групою осіб відбувалася протиправна «підприємницька» діяльність у коптильному цеху за адресою АДРЕСА_2 , які є близьким і та знайомими ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в тому числі і їх знайома гр. ОСОБА_6 , яка не була працевлаштована приватним підприємцем ОСОБА_1 , при цьому очевидно, що жодного податкового внеску,під час їх самоправства щодо діяльності коптильного цеху ОСОБА_6 не сплачувала, при цьому будь-які кошти з діяльності коптильного цеху до ОСОБА_1 не надходили, що треба вважати має ознаки складу кримінального правопорушення, як грабіж.

13.08.2002 року, коли було порушено на замовлення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проти ОСОБА_1 кримінальну справу №58031047, з коптильного цеху ОСОБА_2 та ОСОБА_3 через своїх знайомих ОСОБА_10 , ОСОБА_6 та інші привласнювали гроші, кошти коптильного цеху, а ОСОБА_10 крім того, ще й автомобіль отримав, який належав до майна коптильного цеху та входив до так званих «запозичень» від 21.11.2002 року на суму 15 000 доларів США.

Навіть після того ,коли орган досудового розслідування у кримінальній справі №58031047

10.10.2003 року звинуватив ОСОБА_1 у нібито вчинення мною тяжкого кримінального злочину-шахрайство та 28.10.2003 р. обвинувачувальне заключення відносно мене було затверджено прокурором, де злочинне угрупування продовжувало привласнювати гроші «ПП ОСОБА_1 » з магазинів,при цьому я надав суду письмовий оригінал звірки продовольчого магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » , який знаходиться на АДРЕСА_3 , де станом на 01.11.2003 року зі особистим підписом громадянки ОСОБА_6 було отримано та привласнено гроші, які належать саме «ПП ОСОБА_1 »

Ствердження громадянки ОСОБА_6 , що вона нібито працевлаштована до коптильного цеху за адресою АДРЕСА_2 з дозволу ОСОБА_1 не надано жодного доказу, а є тільки одне ствердження, що ОСОБА_6 працевлаштована у коптильний цех її знайомими ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які за логікою нібито ніякого відношення до цеху не мали.

Громадянка ОСОБА_6 мала би довести хоча б один факт передачі нею для ОСОБА_1 будь яких грошей з коптильного цеху та будь яку не будь звітність про її діяльність переді мною. Таких доказів просто не надано. Тому що таких доказів не існує!

Таким чином, позивач стверджую, що до сьогодні жодної копійки від ОСОБА_6 він не отримав, та про фактичну діяльність коптильного цеху ОСОБА_6 йому ніколи не звітувала. Йому невідомо яким чином ОСОБА_6 працевлаштовувала робітників, в тому числі і водія до цеху на авто, у який спосіб відбувалися виплати заробітної плати, як розподілявся прибуток коптильного цеху йому також до сьогодні з цього нічого не відомо, також йому невідомо у який спосіб відбувалося використання ОСОБА_6 автомобіля BA3-21023 для діяльності коптильного цеху, який як стало відомо позивачу потім ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подарували своєму знайомому «контролеру» ОСОБА_10 за надання ним недостовірних показів та введення слідчого,прокурор та суду в оману.

Достовірно відомо, що все майно, активи коптильного цеху я залишив засновникам, при цьопЩ при вкладжуванні коштів у коптильний цех жодної копійки я не привласнив, а навпаки я звітував ' ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як засновникам під особистим контролем ОСОБА_10 та рідного брата ОСОБА_2 .Отже, хто тоді боржник ОСОБА_1 , якого відсторонили від управління коптильним цехом, який не привласнив кошти, який залишив всі активи цеху та не приймав участі у розподілу прибутку від діяльності коптильного цеху ? ОСОБА_1 , який не отримував у бор від ОСОБА_2 та ОСОБА_5 жодної копійки, а підпис поставлено 21.11.2002 року під впливом обману, що вони нададуть мені самостійно управляти коптильним цехом без стороннього втручання. Три роки вони обіцяли не втручатися до моєї діяльності коптильного цеху.

22.11.2002 року (на другий день після 21.11.2002р.) приїхали до цеху та безоплатнознову привласнили копченої рибної продукції на великі суми, в тому числі сам ОСОБА_3 та потім його син ОСОБА_3 (маю оригінал доказу).

Шахрайство - це злочин з матеріальним складом, обов`язковою ознакою якого є настання суспіль небезпечних наслідків у вигляді заподіяної шкоди, внаслідок заволодіння майном або придбання права на нього у відповідний спосіб.

Тобто, хоча ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на первинній стадії своїх відносин і діяли у межах цивільно-правових відносин, однак відмежування шахрайства від цивільно- правових деліктів зумовлено тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які не мали на меті виконувати зобов`язання згідно домовленості про просте товариство , про що свідчать ті ж самі перемови ОСОБА_2 та ОСОБА_5 з директором КП «Хладон» Лещенко В.І. відносно практичної підприємницької діяльності коптильного цеху та розподілу прибутку від діяльності коптильного цеху як до, так і після мого усунення з коптильного цеху.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину.

Отже, обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть.

При цьому, ОСОБА_1 , який діяв під впливом обману, довів не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_5 та істотність значення обставин, щодо яких мене було введено в оману. Сам обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Згідно постанови Верховного Суду у справі № 910/18600 / 19наголошено, що особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, таї і через інших осіб за домовленістю.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування положень ст. 230 ЦК України при визнанні недійсним правочину міститься в постановах Верховного Суду від 26.11.2020 у справі №910/18618/19, від 01.12.2020 у справі № 910/18423/19, від 02.12.2020 у справі № 910/18056/19, від 09.12.2020 у справі № 910/18310/19, від 16.12.2020 у справі № 910/18599/19, від 23.12.2020 у справі № 910/18023/19, від 16.03.2021 у справі № 910/17988/19 та № 910/18603/19.

Відмежування шахрайства від невиконання цивільно-правових угод полягає у тому, що особа , яка заволоділа майном мала на меті його привласнити, а зобов`язання (домовленості) не виконуваї (ВС/ККС №753/19554/17 від 13.08.2019 року).

Наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення - відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17.

Згідно положень ч.1 ст.218 ЦК України, яке містить застереження щодо того, що рішення суду стосовно вчинення правочину в письмовій формі не може ґрунтуватись на показах свідків. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Згідно з п.7 Пленуму ВСУ від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК України.

З огляду на викладене можна виокремити наступні ознаки реституції: виникає винятково на підставі недійсного договору; вимога може бути пред`явлена лише стороні правочину; всі сторони повертають усе отримане за правочином (навіть якщо позивач про це не просить); суд може застосувати з власної ініціативи; застосовується щодо усіх одержаних за правочином благ (майно, спожиті послуги, виконані роботи тощо.

Присутній у судовому засіданні 21.09.2021 року позивач ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги підтримав та зазначив, що за правилом частини третьої статті 203 ЦK України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Посилаючись на письмові обґрунтування та пояснення до позовної заяви, які направив до суду 12 квітня 2021 року, просив суд задовольнити його позовні вимоги лише в частині визнання Договору позики від 21.11.2002 року недійсним.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 просив суд визнати Договір позики від 21.11.2002 року, який вчинено під впливом обману зі сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по відношенні до ОСОБА_1 недійсним, а в іншій частині позовних вимог просив суд їх не розглядати.

Відповідачі по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у жодне судове засідання нен з`явились, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином, шляхом направлення судових повісток за вказаною у позовній заяві адресою проживання, які повернулись з поштового відділення на адресу суду з відміткою «За закінченням строку зберігання».

Відзив на позовну заяву від відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , до суду не надходив.

Згідно з частиною 7 статті 128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Відповідно до пункту 4 частини 8 статті 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Згідно з частиною 8 статті 178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи повторну неявку в судові засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд, відповідно до частини 4 статті 223 ЦПК України, вирішує справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

У відповідності до вимог ст.ст.280-281 ЦПК України, з урахуванням особливостей, встановлених для розгляду справ в порядку загально позовного провадження, суд вважає за можливе вирішити справу в заочному порядку, з огляду на те, що відповідачі повідомлялися про перебування в провадженні суду даної справи. Однак у встановлений судом термін відзиви на позовну заяву - не подали.

Зі змісту пункту 25 рішення Європейського суду з прав людини від 11 квітня 2011 року у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 «Жук проти України», яке підлягає застосуванню відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», вбачається, що суди, розглядаючи справи без участі учасників процесу, повинні пересвідчитися, що їм вчасно повідомлено про дату і час розгляду справи, тобто, що їхнє право бути присутніми під час судового розгляду не було порушено.

У зв`язку з цим, з огляду на належне повідомлення відповідачів по справі про дату, час та місце розгляду вказаної цивільної справи, а також подану 21 вересня 2021 року заяву ОСОБА_1 , який не заперечував проти ухвалення по справі заочного рішення, суд вважає можливим провести заочний розгляд вказаної справи на підставі наявних в ній письмових доказів.

Суд, заслухавши доводи позивача ОСОБА_1 щодо заявлених позовних вимог та дослідивши наявні матеріали справи, приходить до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до наявних матеріалів справи, судом встановлено, що 20 червня 2002 року між Комунальним підприємством «Хладон» в особі директора Лещенко В.І. та СПД ОСОБА_1 укладено Договір оренди приміщення №16. ( т.1, а.с.63)

29 жовтня 2002 року головним державним санітарним лікарем Центрально-Міського району м. Кривого Рогу Грузіним І.І. видано Висновок №27 на початок роботи рибопереробного цеху ОСОБА_1 та дозволено початок роботи підприємства рибопереробного цеху з 30.10.2002 року. (т.1, а.с.64)

Відповідно до наданого рукописного тексу за підписом ОСОБА_1 , вбачається, що ОСОБА_1 сплачено проектувальнику ОСОБА_14 за проект коптильного цеху 100 доларів США, а 200 доларів США передав ОСОБА_10 , коли отримав їх від ОСОБА_3 (т.1, а.с.66)

21 листопада 2002 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з однієї сторони та ОСОБА_1 з іншої сторони був укладений Договір позики. Відповідно до п.1 вказаного Договору ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в рівних частинах у кожного 15 000 (п`ятнадцять тисяч) доларів США за строком виплати боргу: 9600 (дев`ять тисяч шістсот) доларів США, в рівних частинах кожному боржник повинен повернути до першого січня дві тисячі четвертого року, а залишок у розмірі 5400 (п`ять тисяч чотириста) доларів США до першого січня дві тисячі шостого року.

Відповідно до п.6 Договору, вказаний договір складено та підписано у трьох примірниках, один з яких залишається у справах приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Панченко А.А. (т.1, а.с.23)

22 грудня 2003 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулися з цивільним позовом в Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в рамках розгляду кримінальної справи відносно ОСОБА_15 за ч.4 ст.190 КК України, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди з ОСОБА_1 (т.1, а.с.30)

07 жовтня 2003 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулись до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним. У вказаній позовній заяві ОСОБА_3 та ОСОБА_15 просили суд в порядку забезпечення позову, накласти арешт на квартиру, що належить ОСОБА_15 та розташована за адресою: АДРЕСА_1 . (т.1, а.с.24-25)

07 жовтня 2003 року суддею Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області Огняник О.І. з метою забезпечення позову ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 . (т.1, а.с.28)

10 жовтня 2003 року слідчим СУ КМУ УМВС України в Дніпропетровській області старшим лейтенантом міліції Перцевою Н.А. винесено постанову про притягнення в якості обвинуваченого в рамках матеріалів кримінальної справи №58031047 ОСОБА_1 в скоєнні злочині, передбаченого ч.4 ст.190 КК України. (т.1, а.с.161)

28 жовтня 2003 року прокурором міста Кривого Рогу Кравець В.Р. затверджено обвинувальний висновок по кримінальній справі №580310047 за обвинуваченням ОСОБА_1 в скоєні злочину, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України. (т.1, а.с.162)

Ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Огняник О.І. від 27 лютого 2004 року зупинено провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним до розгляду кримінальної справи Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу відносно ОСОБА_1 . (т.1, а.с.31)

19 квітня 2004 року помічником прокурора м. Кривого Рогу Дахно А.Ю. винесено постанову про відмову в частині пред`явлення обвинувачення в суді по кримінальній справі №58031047 за обвинуваченням ОСОБА_1 в скоєнні злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України. (т.1, а.с.50-51)

11 листопада 2005 року постановою судді Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу кримінальну справу відносно ОСОБА_1 за ч.4 ст.190 КК України повернуто прокурору міста Кривого Рогу для здійснення додаткового досудового розслідування. (т.1, а.с.60-61)

Помічник прокурора м. Кривого Рогу Дахно А.Ю. звернувся з апеляційною скаргою на постанову Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 11 листопада 2005 року. (т.1, а.с.56)

Постановою колегії суддів судової палати по кримінальним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2005 року апеляційну скаргу прокурора та потерпілих ОСОБА_3 , ОСОБА_2 залишено без задоволення, а постанова Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 11 листопада 2005 року без змін. (т.1, а.с.58-59)

Відповідно до Листа вих. №04/2/1-17608-05 від 22.02.2006 року за підписом прокурора відділу нагляду за додержанням законів органів внутрішніх справ при провадженні досудового слідства Генеральної прокуратури України Косовського М.С. вбачається, що Генеральною прокуратурою України 16.02.2006 року кримінальну справу №58031047 за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчинення злочину передбаченого ч.4 ст.190 КК України закрито на підставі п.2 ч.6 КПК України за відсутністю складу злочину. (т.1, а.с.62)

Відповідно до долучених до матеріалів справи копії накладених від 01.04.2003 року та від 05.03.2003 року ЧП ОСОБА_1 01.04.2003 року сплачено 200 грн. ЧП ОСОБА_19 , ЧП ОСОБА_1 05.03.2003 року сплачено 3894,69 грн. ЧП ОСОБА_18 (т.1 а.с.67, 69)

01 липня 2006 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулись до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних. (т.1, а.с.33)

Ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 вересня 2006 року зупинено провадження по справі за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних до вирішення питання по розгляду справи за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним. (т.1, а.с.36)

20 жовтня 2006 року представник ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою на ухвалу Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 06 вересня 2006 року про зупинення провадження по справі. (т.1, а.с.40-41)

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах від 27 березня 2007 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 задоволено та ухвалу Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 вересня 2006 року про зупинення провадження по справі скасовано, справу направлено до районного суду для розгляду по суті. (т.1, а.с.42)

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 вересня 2008 року позовні вимоги ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних задоволено частково. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_2 заборгованість з урахуванням індексу інфляції та 3% річних в сумі 102 405, 43 грн. по 51 202,72 грн. кожному. Вирішено питання щодо стягнення понесених судових витрат. Предметом розгляду вказаної справи був договір позики від 2 листопада 2002 року, який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з однієї сторони та ОСОБА_1 з іншої сторони. (т.1, а.с.43-45)

Відповідно до довідки наявній на копії вказаного рішення суду від 15 вересня 2008 року, рішення не набрало законної сили.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 03 квітня 2009 року прийнято відмову позивача ОСОБА_2 від позовних вимог до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійним. Провадження по справі закрито. (т.1, а.с.46)

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частинами першою та другою статті 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Частиною третьою статті 215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У частині першій цієї ж статті зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені у частинах першій-третій, п`ятій та шостій статті 203 ЦК України.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

У Постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі №3-11гс14 зроблено висновок, що обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину (частина перша статті 233 ЦК України).

Згідно частини першої статті 233 ЦК України умовами, існування яких надає підстави особі звертатися до суду, а суду - виносити рішення про визнання правочину недійсним є:

а) наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин;

б) вчинення правочину на вкрай невигідних умовах.

Тобто для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов.

Доводи позивача, стосовно підстав визнання договору позики недійсним із заявлених підстав, суд не приймає до уваги, оскільки вони є необґрунтовані та позивачем не надано до суду належних доказів того, що саме під впливом обману зі сторони відповідачів, ним було вчинено договір позики, що є процесуальним обов`язком позивача.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція дійсності правочину, згідно якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорювані відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу, як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у Постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18).

Підставою для визнання недійсним оспорюваного договору позивач зазначав, що вказаний договір позики був укладений під впливом обману зі сторони ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі №3-11гс14 зроблено висновок, що «обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю».

Судом встановили, що оспорюваний договір позики укладений між сторонами з метою настання реальних наслідків у вигляді отримання грошових коштів у позику. У договорі сторонами також обумовлені усі умови, передбачені законодавством для його чинності. Волевиявлення сторін на укладення договору підтверджено їхніми підписами.

Відповідно до Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 вересня 2008 року позовні вимоги ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних задоволено частково. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , заборгованість з урахуванням індексу інфляції та 3% річних в сумі 102 405, 43 грн. по 51 202,72 грн. кожному. Предметом розгляду вказаної справи був Договір позики від 22 листопада 2002 року, який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з однієї сторони та ОСОБА_1 з іншої сторони.

При цьому зазначеним рішенням встановлено законність та обґрунтованість вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , перевірено та досліджено Договір позики від 21 листопада 2002 року, отже, це рішення є преюдиційним.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким правилом законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Доводи позивача ОСОБА_1 з приводу того, що 21.11.2002 року під впливом умисного введення його в оману зі сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності угоди та замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди що укладається, підписаного наміру договору позики на суму 9 600 доларів США, та те що 5 400 доларів США це проценти за вкладені кошти в коптильний цех до 21.11.2002 року, а не живі гроші в борг, а також те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 чинили психологічний вплив на нього, з метою спонукання його до укладення угоди, та неправдиво сформували уявлення наслідків підписаного договору позики від 21.11.2002 року, де вони обіцяли йому, що буде завершальна дія нотаріальне засвідчення, але якщо він буде вагатися, то вони можливо і змінять своє рішення, щодо передачі коптильного цеху у його управління без сторонніх осіб, і передадуть іншій особі. Також посилання позивача на те, що 21.11.2002 року що він та відповідачі по справі підписали чернетку наміру договору позики, яка не була спрямована саме ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на реальне настання наслідків, вони ввели його в оману, а потім навели наклеп та обмовили, що передали йому в борг 15 000,00 доларів США, а він нібито взяв ці кошти та зник. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 саме 21.11.2002 року шляхом обману обіцяли позивачу, що цей договір позики надає йому повноваження бути самостійним керівником коптильного цеху без втручання сторонніх осіб, таким чином це намір, а не вже виконана юридично-правова дія, і за своєю природою не є договором позики та постійно спонукали його вірити їм на слово. До чернетки наміру договору позики від 21.11.2002 року, за наполяганням позивача тоді між ними була така домовленість, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мали протягом місяця внести доповнення чи додаток зі змінами та розтлумачення суми 15000,00 доларів США. Доповнення мало містити, що 9600 доларів США - це еквівалент вкладених коштів у будівництво, реконструкцію коптильного цеху та набування майна, обладнання, в тому числі автомобіля ВАЗ -21023 та інші витрати на коптильний цех та повернення суми 9600 доларів США до 01.01.2004 року, а 5400 доларів США це проценти за вкладені грошові кошти у коптильний цех у сумі 9600 доларів США, та повернення процентів до 01.01.2006 року. При цьому засновники та співвласники коптильного цеху ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зупиняють будь-яке втручання у діяльність коптильного цеху, забирають з коптильного цеху всіх своїх знайомих та близьких їм людей, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи.

Крім того, суд не бере до уваги вказані доводи позивача, оскільки, такі факти жодними доказами, які наявні в матеріалах справи не підтверджуються та повністю спростовуються фактами, які встановлені Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 15 вересня 2008 року.

Крім того, у преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції, рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи недоведеність своїх позовних вимог належними та допустимими доказами, суд приходить до висновку про те, що позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст. 15, 16, 202-204, 207, 215-216, 225, 230, 626-629, 638-640, 1046, 1047 ЦК України, ст.ст. 76, 77, 80, 81, 89, 259, 263-265, 280-282, 352, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про Реституцію визнання договору позики від 21.11.2002 року, який вчинено зі сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_3 під психологічним впливом та умисного введення в обману по відношенню до ОСОБА_1 , недійсним - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня його проголошення через Дзержинський суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 28 вересня 2021 року.

Суддя: С. В. Ступак