Справа №263/8901/21
Провадження №2-н/263/1625/2021
У Х В А Л А

І М ЕН Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2021 року м. Маріуполь

Суддя Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області Соловйов О.Л., ознайомившись із заявою Комунального комерційного підприємства Маріупольської міської ради «Маріупольтепломережа», про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за відпуск теплової енергії за Договором №246-О1, -

В С Т А Н О В И В:

До Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області надійшла заява КП ММР «Маріупольтепломережа» про видачу судового наказу, в якому просили стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального комерційного підприємства Маріупольської міської ради «Маріупольтепломережа» заборгованість за теплову енергію в розмірі 55027 гривень 96 копійок, по договору № 246-О1 від 01 жовтня 2005 року, 3 % річних у розмірі 2156,11 грн, інфляційні витрати у розмірі 5107,81 грн, пені у розмірі 4513,77 грн, та судовий збір у розмірі 227 грн.

Як вбачається з матеріалів заяви про видачу судового наказу, 01 лютого 2007 року між КП ММР «Маріупольтепломережа» та фізичною особою ОСОБА_1 було укладено договір №246-О1 на постачання теплової енергії.

У зв`язку з невиконанням умов укладеного договору КП ММР «Маріупольтепломережа» звернулося до Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області з заявою про видачу судового наказу про стягнення боргу з ОСОБА_1 , як фізичної особи.

Ознайомившись із матеріалами заяви, суддя дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Разом з тим статтею 20 Господарського процесуального кодексу України визначено предметну та суб`єктну юрисдикцію господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) ФОП.

Статтею 45 ГПК України встановлено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Відтак господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини 1 статті 20 ГПК України спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Як уже зазначалось, звертаючись з заявою про видачу судового наказу, заявник просить суд стягнути заборгованість, яка виникла у зв`язку з несплатою за послуги з постачання теплової енергії за договором № 246-О1 від 01 жовтня 2005 року за період з грудня 2018 року по квітень 2021 року з ОСОБА_1 , які вони здійснюють за адресою: АДРЕСА_1 , нежитлове приміщення (магазин), вбудоване у багатоквартирний житловий будинок АДРЕСА_1 за вказаною адресою.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру фізичних осіб-підприємців, ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем.

Відповідно до пункту 5.1 Договору, укладений строком на 2 роки вважається продовженим на той же строк та на тих самих умовах, якщо за місяць до закінчення строку не надійде заяви однієї із сторін про відмову від договору або його перегляд.

Згідно із частиною першою статті 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу. Зазначена норма кореспондується зі статтею 50 Цивільного кодексу України.

За частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

Майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (стаття 179 ГК України).

Таким чином, однією з ознак господарського договору, що дозволяє відокремити його від інших видів договорів (у тому числі цивільних), є особливий суб`єктний склад. Зокрема, договір, у якому сторонами є суб`єкти господарювання (наприклад, юридична особа та громадянин, зареєстрований на час його укладення як підприємець), є господарським, відтак і зобов`язання, що з нього виникають, є господарськими. Зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю (стаття 609 ЦК України).

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України, а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Суд зауважує, що із такої заяви видно, що правовідносини між сторонами мають господарський характер, з огляду на те, що зобов`язання виникло саме з господарського договору.

Отже, Комунального комерційного підприємства Маріупольської міської ради «Маріупольтепломережа» звертаючись до суду з заявою про видачу судового наказу, помилково визначив належність спору до юрисдикції загальних судів, оскільки відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зазначений спір належить до господарської юрисдикції.

Слід також зазначити, що сума боргу, яку заявник просить стягнути з боржника нарахована боржнику виходячи з тарифів, визначених як для підприємств, установ та організацій, що також свідчить, що між сторонами склалися саме господарські правовідносини.

Аналогічні правові позиції викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду справа № 338/180/17,справа №910/8729/18, справа № 904/1083/18 та ін.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо, зокрема, наявні обставини передбачені частиною 1стаття 186 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З огляду на викладене, суд вважає за необхідне відмовити Комунальному комерційному підприємству Маріупольської міської ради «Маріупольтепломережа» у видачі судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за відпуск теплової енергії за Договором №246-О1.

Одночасно суд роз`яснює заявнику його право звернутися до господарського суду з заявою в порядку господарського судочинства.

Керуючись п. 4 ч. 1 ст.165, п. 1 ч. 1 ст.186 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Відмовити Комунальному комерційному підприємству Маріупольської міської ради «Маріупольтепломережа» у видачі судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за відпуск теплової енергії за Договором №246-О1, з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 165 ЦПК України.

Відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Ухвала може бути оскаржена до Донецького апеляційного суду протягом 15 днів з дня складання повного тексту ухвали суду, шляхом подачі її безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області.

Суддя О.Л.Соловйов