Житомирський апеляційний суд
Категорія 39 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2021 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

Павицької Т.М.

секретаря

судового засідання Ляшук М.В.

з участю представників сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 11 травня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Зубчук І.В.

у цивільній справі № 295/10396/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за розпискою,-

в с т а н о в и в:

У липні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом. Просив стягнути на свою користь з відповідача ОСОБА_1 суму боргу за договором позики в розмірі 33 000,00 дол. США, що на час звернення до суду з позовом еквівалентно 841 170,00 грн. В обґрунтування поданого позову позивач зазначав, що 02 лютого 2017 року між сторонами було укладено договір позики, за яким ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 33 000,00 дол. США. На підтвердження передання та зобов`язання повернення грошових коштів відповідач в письмовій формі склав та передав позивачу розписку. Проте, відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконує.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 11 травня 2021 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в розмірі 33 000 дол. США, що за офіційним обмінним курсом НБУ на день ухвалення рішення становить 924 333,00 (дев`ятсот двадцять чотири тисячі триста тридцять три) грн. та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 8 411,71 грн.

Цим же рішенням стягнуто з відповідача в дохід держави 831,62 грн.

Ухвалою цього ж суду від 10 червня 2021 року виправлено описку, яка мала місце в рішенні Житомирського районного суду Житомирської області від 11 травня 2021 року, та ухвалено в резолютивній частині рішення зазначити: Стягнути з відповідача в дохід держави 831,62 (вісімсот тридцять одну) гривню, вказати вірну адресу проживання позивача: АДРЕСА_1 , та вірну адресу проживання відповідача: АДРЕСА_2 .

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Зокрема вказує, що судом першої інстанції не виявлено справжню правову природу укладеного договору, а також не надано належної оцінки всім наявним доказам та не враховано висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц. Зазначає, що дійсними правовідносинами між сторонами є не договір позики, а спільна діяльність у формі новації боргу. Зобов`язання у формі новації боргу є виконаними під час здійснення спільної діяльності, пов`язаної із закупівлею іноземних автомобілів з метою їх подальшого продажу на території України та виготовлення склопакетів, від чого і позивач і відповідач отримували відповідні прибутки. Така діяльність здійснювалась спільно позивачем та відповідачем в період з 2017 по 2020 рік. Підставою для припинення спільної діяльності була недобросовісна поведінка позивача, який приховував прибутки та самостійно збагачувався від спільної діяльності. Вказує, що дані обставини були пояснені суду першої інстанції в присутності представника позивача, який повідомив суд, що йому відомо про зазначену спільну діяльність між сторонами та визнав такі обставини. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладена у Постанові від 07 серпня 2019 року у справі № 289/875/16-ц.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що 02 лютого 2017 року ОСОБА_1 взяв у борг у ОСОБА_2 кошти в розмірі 33 000,00 дол. США, та зобов`язався повернути до 01 жовтня 2017 року, про що склав письмову розписку (а.с.4).

Відповідач в заперечення позовних вимог посилався на те, що суму боргу частково погашено шляхом надання виписок з платформи EasySend та показів свідків, які здійснювали передачу коштів в рахунок погашення боргу за розпискою (а.с.55-70 т.-1). Також вказував, що кошти які передавались за розпискою не є предметом договору позики, а надавались у якості внеску у спільну підприємницьку діяльність позивача з відповідачем.

Отже, предметом спору та доказування у цій справі є повернення коштів, одержаних за вказаним договором позики, доведення виконання (чи невиконання) відповідачем обов`язку повернення коштів.

Частинами першою, другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона -позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона-позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зокрема, у даному випадку встановлено, що на час пред`явлення позову та виникнення спору оригінал договору позики з розпискою позичальника про отримання суми позики, знаходився у позивача (позикодавця), що згідно з положеннями статті 545 ЦК України є одним із свідчень того, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

Згідно з абзацом 2 частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Аналогічні положення містяться й у статті 1051 ЦК України, згідно з якою позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Отже, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Згідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, суд першої інстанції правильно вважав недоведеними заперечення відповідача про іншу природу договору, аніж позика.

Доводи апеляційної скарги висновків суду в цій частині не спростовують.

Факт існування між сторонами спільної підприємницької діяльності також не впливає на правильність висновків суду.

Разом з тим, передчасними є висновки суду в частині надання оцінки випискам з платформи електронних платежів EasySend. Так, суд зазначив, що дані виписки складені іноземною мовою, відсутній їх переклад, їх зміст є незрозумілим, що не дає можливості суду встановити, що стало підставою для переказу зазначених коштів.

Разом з тим, на виконання положень ст.12 ЦПК суд мав роз`яснити учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій. Суд сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Так, із додадних до апеляційної скарги перекладів зазначених виписок вбачається, що протягом 2018-2019 років відповідач переказав позивачеві кошти в загальній сумі 3089 долларів США. Представником позивача не підтверджено доказами факту отримання коштів для іншої мети, ніж погашення боргу.

За таких обставин доводи апеляційної скарги в цій частині (про часткове погашення заборгованості) заслуговують на увагу. У зв`язку з цим, оскаржуване рішення підлягає зміні шляхом зменшення розміру стягнутої з відповідача заборгованості на вказану вище суму.

Згідно з положеннями ст.141 ЦПК пропорційно до розміру задоволених вимог (91%) також підлягають відшкодуванню і понесені позивачем судові витрати.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,376,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 11 травня 2021 року змінити.

Зменшити суму заборгованості за договором позики, стягнуту з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , з 33 000 дол. США до 29911 долларів США, що за офіційним обмінним курсом НБУ становить 837809,83 грн., та судових витрат по сплаті судового збору з 8411,71 грн. до 7654,66 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий: Судді:

Повний текст постанови складений 01.10.2021 року.