ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/937/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/303/21 Категорія: 304090000 Годік Л. С.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2021 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Павлової Юлії Михайлівни на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 09 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договорами позики (розписками),

в с т а н о в и в :

У січні 2021 року ОСОБА_2 , через свого представника адвоката Логвина О.О. звернувся до суду із вказанри позовом до ОСОБА_1 , у якому зазначив, що 06 квітня 2019 року між ним та відповідачкою був укладений договір позики, вілпорвідно дор якого позивач передав ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 1 500,00 доларів США, а остання зобов`язалася повернути їх до 30 травня 2019 року. На підтвердження отримання коштів відповідачка написала позивачу боргову розписку від 06 квітня 2019 року.

18 серпня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 знову був укладений договір позики, відповідно до якого позивач передав відповідачці грошові кошти в сумі 150,00 доларів США, а остання зобов`язалася повернути вказані кошти до 18 вересня 2019 року. На підтвердження отримання грошових коштів ОСОБА_1 написала боргову розписку від 18 серпня 2019 року.

Загальна сума боргу складає 1 650,00 доларів США.

Незважаючи на взяті на себе зобов`язання, відповідачка борг не повертає, тому позивач змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

В позовній заяві ОСОБА_2 просив стягнути з ОСОБА_1 борг за договором позики від 06 квітня 2019 року та від 18 серпня 2019 року у загальному розмірі 1650 доларів США та судові витрати.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 09 березня 2021 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики від 06 квітня 2019 року та від 18 серпня 2019 року у загальному розмірі 1650 доларів США та судові витрати в розмірі 908 грн.

При ухваленні рішення про задоволення позовних вимог місцевий суд виходив з того, що між сторонами були укладені договори позики, умови яких щодо своєчасного повернення грошових коштів відповідачем на час розгляду справи в суді не виконані, про що свідчить наявність у позивача оригіналів розписок від 06 квітня 2019 року, 18 серпня 2019 року та ненадання відповідачем документів, які б підтверджували повернення нею частини або всієї суми боргу позивачу.

Не погоджуючись з такими рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Павлової Ю.М., оскаржила його до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі вказується на порушення судом першої інстанції норм процесуального права у зв`язку із відмовою у задоволенні клопотання адвоката про проведення судового засідання із повідомленням сторін та розглядом справи за правилами спрощеного провадження. Апелянт зазначає, що розгляд справи проводився виключно на підставі доказів, які були надані позивачем, а відповідача у порушення ст.ст. 2, 12 ЦПК України взагалі позбавили права на захист та справедливий розгляд справи, оскільки відповідач мав намір у судовому засіданні поставити запитання до позивача чи отримував він фактично грошові кошти у розмірі 650,00 доларів США, так як така частина боргу вже повернена відповідачкою.

Доводи скарги щодо порушення судом норм матеріального права аналогічні запереченням адвоката, викладеним у відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 .

Вважаючи рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 09 березня 2021 року таким, що прийняте з порушенням норма матеріального та процесуального права, відповідачка просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у частині позовних вимог ОСОБА_2 щодо стягнення з ОСОБА_1 1650,00 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_1 суму фактичної заборгованості в розмірі 1 050,00 доларів США, що еквівалентно 29 400 грн.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, враховуючи ціну позову, суд апеляційної інстанції проводить розгляд справи без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).

З матеріалів справи встановлено, що 06 квітня 2019 року ОСОБА_1 , взяла в борг на особисті потреби гроші в сумі 1 500,00 доларів США у ОСОБА_2 до 30 травня 2019 року, про що написала розписку. (а.с.9).

Згідно зі змісту розписки від 18 серпня 2019 року ОСОБА_1 , взяла в борг у ОСОБА_2 на особисті потреби 150,00 доларів США на один місяць з 18 серпня 2019 року до 18 вересня 2019 року, в чому і розписалась (а.с.10).

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Зазначені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, які підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Ця судова практика є незмінною.

Власноручним написанням розписок ОСОБА_1 підтвердила факт укладання між нею та позивачем договорів позики та отримання у борг від позивача грошових коштів на суму 1 500 доларів США з кінцевим терміном повернення до 30 травня 2019 року та 150 доларів США. з кінцевим терміном повернення до 18 вересня 2019 року.

До того ж, факт написання боргових розписок та їх зміст відповідачкою не заперечувався.

З метою досудового врегулювання спору позивач надсилав відповідачу претензію з вимогою сплатити заборгованість, однак грошові кошти не повернуто.

Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора

Наявність оригіналів боргових розписок у кредитора, позивача у справі, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, встановивши невиконання відповідачкою умов укладених нею із позивачем договорів позики, неповернення суми боргу у встановлений у розписках строк, районний суд вірно прийшов до висновку про доведеність позовних вимог ОСОБА_2 .

Заперечення відповідачки щодо визначення розміру суми, яка підлягає до повернення, та щодо часткового виконання нею грошових зобов`язань за позикою, зокрема трьома траншами на суму 600 доларів США, не підтверджено належними та допустимими доказами.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Положеннями статей 77-80 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Однак, жодними доказами такі посилання відповідачки не підтверджені.

Крім того, посилання відповідачки на відмову кредитора надавати підтвердження виконання грошового зобов`язання також є необгрунтованими та недоведеними відповідними доказами.

Доводи апеляційної скарги щодо односторонньої зміни позивачем умов договору позики та встановлення відсотків за користування кредитними коштами, також не приймаються апеляційної інстанцією, як суб`єктивні доводи відповідачки, які також суперечать позиції позивача та не підтверджені доказами.

Колегія суддів не бере до уваги посилання скаржника на те, що судом було порушено норми процесуального права, зокрема ч. 5 ст. 279 ЦПК України, оскільки всупереч поданій заяві відповідачки про розгляд справи у порядку спрощеного провадження в судовому засіданні із повідомленням сторін розгляд справи було проведено без виклику, оскільки таке клопотання відповідачки було предметом розгляду районного суду та визнано необгрунтованими у зв`язку із існуванням умов, передбачених п. 1, 2 ч. 6 ст. 279 ЦПК України.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд повинен був визначити суму до стягнення у гривні за офіційним курсом НБУ, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Правові висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Щодо можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18 вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Таким чином висновок районного суду щодо стягнення грошової суми саме у валюті виконання зобов`язання (доларах США) без обов`язкового визначення еквівалента у національній валюті відповідає нормам діючого законодавства та із врахуванням незмінної практики касаційного суду.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Підстав для задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Павлової Юлії Михайлівни залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 09 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді