Дата документу 29.09.2021 Справа № 554/3661/21
Провадження № 2/554/1918/2021
29.09.2021 року м. Полтава
Октябрський районний суд м. Полтави у складі:
головуючого судді - Материнко М.О.,
за участю секретаря судового засідання Тімофєєвої Я.Е.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням
21.04.2021 р. позивач, ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, відповідно до якого прохала суд визнати відповідача, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . За даною адресою, окрім неї, зареєстрований її колишній чоловік ОСОБА_2 ,шлюб між яким був розірваний на підставі рішення суду від 01.10.2020 року, їх спільна донька ОСОБА_3 та ОСОБА_4 донька Позивача. Позивач вказувала, відповідач не вчиняє жодних дій з утримання квартири, комунальні послуги не сплачує, веде аморальний спосіб життя та не уможливлює проживання інших осіб даній квартирі, на позивача покладений тягар щодо вільного розпорядження своєю власністю, а саме квартирою, у якій відповідач значиться зареєстрованим. Відповідач не є членом сім`ї позивача, та позивач позбавлений можливості вирішити спір у позасудовому порядку, що і стало підставою звернення до суду з даним позовом.
Ухвалою суду від 26.04.2021 р. відкрито спрощене позовне провадження з викликом всіх учасників справи.
Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність та за відсутності позивача, позовні вимоги підтримали.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений судом про дату, час і місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомляв, відзив на позов, а також будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду від останнього не надходило.
За таких обставин, суд дійшов висновку про можливість ухвалення заочного рішення у справі.
Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази в їх сукупності, судом установлено наступне.
Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01.11.2013 серія НОМЕР_1 ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с.8).
Починаючи з 13 червня 2012 року житло, набуте одним із подружжя за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», земельна ділянка, набута ним (нею) внаслідок приватизації, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України, є особистою приватною власністю чоловіка (дружини).
У вказаній квартирі окрім позивача, зареєстровані: ОСОБА_2 (колишній чоловік позивача), ОСОБА_3 (спільна донька), ОСОБА_4 (донька Позивача).
Відповідно до рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 1жовтня 2020 року, що
набрало законної сили 1 листопада 2020 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний.
Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 підтвердили факт зловживання ОСОБА_2 алкоголю, неодноразові виклики поліції, неадекватну поведінку, закладення техніки, що належала ОСОБА_3 до ломбарду, викидання речей ОСОБА_3 на сходи, погрози життю та здоров`ю від ОСОБА_2 на адресу ОСОБА_3 .
Відповідно показів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та письмових доказів, а саме квитанцій про сплату комунальних послуг, витрат за електроенергію, газ ОСОБА_2 участі не приймає, чим завдає ОСОБА_1 значних матеріальних збитків, оскільки постійно накопичуються борги.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 386 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно зі змістом ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 319 ЦК України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
За ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до частини першої статті 116 Житлового кодексу УРСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
Суд враховує, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
ОСОБА_2 вселився у квартиру в якості члена сім`ї (чоловік власниці квартири) і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.
Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 спільним побутом із ОСОБА_1 не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.
Статтею 263 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У Постанові ВП ВС від 13.10.2020 р. у справі №447/455/17 (14-64цс20) викладена правова позиція, згідно якої особа, яка вселилася у житло як член сім`ї власника житлового будинку, набуває право користування чужим майном, яке по своїй суті є особистим сервітутом. Право такої особи на користування чужим майном, за наявності обставин, які мають істотне значення, зокрема, у разі припинення сімейних відносин, підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України, згідно якої Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.
У постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 р. №6-709цс16 (справа №688/63/15-ц) зроблено правовий висновок, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР вбачається, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
Так, у постанові ВС/КЦС №702/101/18 від 14.08.2019 р. суд зазначив, положення глави 32 ЦК України визначають поняття сервітута як права обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язаного з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.
Право користування житлом може бути припинено судом на підставі статті 406 ЦК України «припинення сервітуту», при цьому користувач виселяється (ВСУ від 15 травня 2017р. у справі №6-2931цс16)
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.
В спірних правовідносинах суд враховує, що, як проблема домашнього насильства, так і проблема виселення із житла може охоплюватись гарантіями, передбаченими статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція).
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
права, передбачені статтею 8, може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших. Більше того, у контексті статті 2 Суд зазначив, що у справах про домашнє насильство права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема, на фізичну та психологічну недоторканість (пункт 84). А тому у випадку відхилення вимог про виселення може виникнути ситуація щодо ризику майбутнього психологічного й фізичного насильства, з яким стикалися Позивач та її діти (пункт 90).
Разом із тим, встановивши, що права Позивача порушені у контексті статті 8 Конвенції, необхідно зазначити, що порушено і її права, як власниці житлового приміщення, гарантовані також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, згідно якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Зібраними у справі доказами підтверджено, що відповідач не є членом сімї власника житла, ніяких заходів по збереженню житла не вживає, не бере участі в його утриманні, влаштовує сварки, систематично порушує правила співжиття в квартирі, веде себе агресивно, знищує майно чим робить неможливим проживання з ним в одній квартирі. Проживання та реєстрація відповідача створює тягар для позивача в утриманні житла, оскільки саме позивач є власником.
За таких обставин, суд вважає, що права позивача, як власника вказаного нерухомого майна, є порушеними наявною реєстрацію відповідача у вказаному будинку, у зв`язку з чим підлягають захисту у спосіб зазначений позивачем.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Разом з цим, позовні вимоги про виселення відповідача, суд вважає передчасними.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір лише сплачений позивачем при зверненні до суду у розмірі 908,00 грн.
Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 15, 16, 29, 317, 319, 321, 391, ч. 2 ст. 405, ЦК України, ст. 150, ЖК УРСР, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. 2-5, 10, 76-89, 95, 141, 258-259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд,-
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,- задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) таким, що втратив право користуватися житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908 грн.
Сторони у справі:
Позивач: ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 місце реєстрації АДРЕСА_2
Відповідач: ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПН НОМЕР_3 АДРЕСА_2
Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Полтавського апеляційного суду як суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом,що його ухвалив, за письмовою заявою

відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а учасником справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, зазначених вище, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя М.О. Материнко