Справа № 308/7346/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 вересня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Кондора Р. Ю., Мацунича М. В.,

за участі секретарки судового засідання Терпай С. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Середнянської селищної ради Ужгородського району Закарпатської області про визнання права власності на самочинне будівництво, за апеляційною скаргою Ужгородської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Середнянської селищної ради та Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 1 жовтня 2020 року, ухвалене суддею Деметрадзем Т. Р.,

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв представник-адвокат Борсенко О.В., звернулася до суду з позовом до Середнянської селищної ради Ужгородського району Закарпатської області про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

Позов обґрунтувала тим, що вона є орендарем земельної ділянки площею 0,015 га, кадастровий номер 212485500:03:002:0020, яка призначена для будівництва та обслуговування будівель торгівлі та розташована по АДРЕСА_1 (далі земельна ділянка).

Зазначала, що право на користування цією земельною ділянкою виникло в неї на підставі договору оренди земельної ділянки, укладеного 21.02.2020 з Середнянеькою селищною радою, з одночасним унесенням про це до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про речове право запису за номером 35645511 від 21.02.2020. Строк оренди складає 49 років, тобто до 21.02.2069.

На цій земельній ділянці нею здійснено будівництво нерухомого майна - магазину-кафе, який має технічний паспорт № НОМЕР_1 , виготовлений Комунальним підприємством «Ужгородське районне бюро технічної інвентаризації нерухомого майна» (код 41044814) від 10.12.2019, а саме: 1) магазин-кафе, літ. А, загальною площею 40,6 кв м; 2) вбиральня, літ. Б, загальною площею 2,3 кв м; 3) навіс, літ. В, загальною площею, 24 кв м; 4) навіс-склад, літ. Г, загальною площею 12,6 кв м.

Оскільки будівля магазину-кафе є значно меншою за площу в розмірі 500 кв м, як це регламентовано ст. 27 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а тому вважала за недоцільним розробляти проектну документацію на будівництво та подавати декларацію про початок виконання будівельних робіт, декларацію про готовність об`єкта до експлуатації.

Стверджувала, що вказане нежитлове приміщення будівлі магазину-кафе відповідає вимогам держаних будівельних норм, протипожежним та санітарним нормам, є можливим до безпечної експлуатація, не суперечить містобудівній документації, а тому неможливість зареєструвати в установленому законом порядку право власності на це майно, перешкоджає їй у реалізації права вільно володіти і розпоряджатися своїм майном, що змушує звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Посилаючись на наведені обставини просила визнати за нею право власності на самочинно збудоване нерухоме майно - магазин-кафе, літ. А, загальною площею 40,6 кв м; вбиральню, літ. Б, загальною площею 2,3 кв м; навіс, літ. В, загальною площею, 24 кв м; навіс-склад, літ. Г, загальною площею 12,6 кв м, що знаходиться на земельній ділянці площею 0,015 га, кадастровий номер 212485500:03:002:0020, по АДРЕСА_1 .

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 1 жовтня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на самочинно збудоване нерухоме майно - магазин-кафе, літ. А, загальною площею 40,6 кв м; вбиральню, літ. Б, загальною площею 2,3 кв м; навіс, літ. В, загальною площею, 24 кв м; навіс-склад, літ. Г, загальною площею 12,6 кв м, яке знаходиться на земельній ділянці площею 0,015 га. за кадастровим номером 212485500:03:002:0020, по АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Закарпатського апеляційного суду від 14 січня 2021 року, зокрема поновлено Ужгородській місцевій прокуратурі в інтересах держави в особі Середнянської селищної ради та управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області строк на апеляційне оскарження зазначеного рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01.10.2020.

В апеляційній скарзі Ужгородська місцева прокуратура посилалась на незаконність та необґрунтованість цього рішення місцевого суду внаслідок порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, та неналежного врахування про «штучно» створений позивачкою судовий спір.

Скарга мотивована тим, що судом першої інстанції залишено поза увагою не звернення позивачкою в установленому порядку до компетентного державного органу з приводу самочинного будівництва, рішення якого або його відсутність слугувало б підставою для звернення нею до суду в разі наявності спору.

ОСОБА_1 спірний самочинний об`єкт нерухомого майна, без відповідних декларацій про початок та/або завершення будівництва, що підтверджується виданим їй технічним паспортом № 816 від 10.12.2019, відомостями з офіційного сайту ДАБІ України, було збудовано на земельній ділянці комунальної власності ще до укладення договору оренди цієї земельної ділянки від 21 лютого 2020 року.

Крім того, матеріали справи не містять жодного належного і допустимого доказу на підтвердження та доведеності законності, відповідності встановленим правилам і вимогам спірного будівництва. Натомість, посилання позивачки на експертне дослідження та технічний паспорт не є документами дозвільного характеру та їх не замінюють.

Зауважував апелянт і те, що місцевий суд безпідставно перебрав на себе повноваження, притаманні, в даному випадку, контролюючому органу, а відтак незаконно задовольнив позов.

З огляду на це місцева прокуратура просила оскаржене рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу позивачка ОСОБА_1 не скористалася.

У судовому засіданні представниця апелянта - прокурорка Закарпатської обласної прокуратури Андрейчик А.М. апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з підстав наведених у ній.

Позивачка ОСОБА_1 та представник відповідача Середнянської селищної ради Ужгородського району Закарпатської області у судове засідання не з`явилися повторно, хоча про дату, час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, клопотань про відкладення розгляду справи не подали, а тому їх неявка, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення представниці апелянта прокурорки Андрейчик А.М., перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позові вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із того, що позивачка довела належними доказами свої вимоги, в тому числі з урахуванням положень ст. 27 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності, та відповідач визнав позов і це не суперечить вимогам закону.

Проте колегія суддів з висновками місцевого суду погодитися не може, оскільки таких суд дійшов із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права з огляду на таке.

Судом установлено, що 21 лютого 2020 року між позивачкою ОСОБА_1 та Середнянською селищною радою Ужгородського району укладено договір оренди земельної ділянки, кадастровий номер 212485500:03:002:0020, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , строком до 21 лютого 2069 року, що підтверджується відповідними відомостями з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 201654492 від 25.02.2020 (а.с.9).

Як убачається з копії технічного паспорта № НОМЕР_1 , виготовленого комунальним підприємством «Ужгородське районне бюро технічної інвентаризації нерухомого майна» від 10 грудня 2019 року, то на вказаній земельній ділянці збудовано нерухоме майно - магазин-кафе, яке має наступні характеристики: 1) магазин-кафе, літ. А, загальною площею 40,6 кв м; 2) вбиральня, літ. Б, загальною площею 2,3 кв м; 3) навіс, літ. В, загальною площею 24 кв м; 4) навіс-склад, літ. Г, загальною площею 12,6 кв м (а.с.10-16).

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Момент виникнення права власності на річ (майно) визначається законом.

При визначенні моменту набуття права власності слід враховувати як особливості самого майна, так і особливості оформлення права власності, які теж суттєво впливають на визначення моменту виникнення (набуття) права власності.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, визначені у главі 24 ЦК України, зокрема із правочинів.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна); якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації - з моменту прийняття його до експлуатації; коли ж право власності на нерухоме відповідно до закону підлягає державній реєстрації - з моменту такої реєстрації.

При розгляді справ про визнання права власності на самочинне будівництво суди повинні належним чином перевіряти, чи було питання оформлення права власності на самочинне будівництво предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підстави вважати про наявність спору про право.

Суд не повинен заміняти органи, які зобов`язані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати забудови; визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку має залишатися винятковим способом захисту права. Тому судам необхідно з`ясовувати, чи звертався позивач до компетентних органів із питання узаконення самочинного будівництва, чи було відмовлено компетентними органами у вирішенні зазначеного питання.

Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні норми чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності визначені Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», частинами п`ятою та восьмою статті 39 якого встановлено, що датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката. Експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України). У зв`язку з цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об`єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону.

Позивачка ОСОБА_1 стверджувала, що вона є орендарем вказаної земельної ділянки і на ній здійснила будівництво нерухомого майна, що має технічний паспорт № НОМЕР_1 , а оскільки ця будівля магазину-кафе є значно меншою за площу в розмірі 500 кв м, як це регламентовано ст. 27 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», тому вважала за недоцільним розробляти проектну документацію на будівництво та подавати декларацію про початок виконання будівельних робіт, декларацію про готовність об`єкта до експлуатації. З таким твердженням ОСОБА_1 погодився і місцевий суд та визнав за позивачкою право власності на це самочинно збудоване нерухоме майно.

Однак такі доводи позивачки є безпідставними, а висновки суду першої інстанції помилковими, так як у матеріалах справи є відсутніми будь-які докази, що позивачка зверталася з цього приводу до компетентного органу - управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області, та їй було відмовлено чи не надано відповіді у прийнятті забудови до експлуатації та оформлення права власності, що відповідно свідчить про відсутність спору про право.

Також колегія суддів уважає безпідставними посилання позивачки та місцевого суду на положення ст. 27 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» з таких міркувань.

Технічний паспорт на об`єкт нерухомості, на який посилалася ОСОБА_1 і копія якого додана до матеріалів справи, не є тотожнім за поняттям і змістом із будівельним паспортом на такий об`єкт, оскільки: технічний паспорт це технічний документ, який відображає лише фактичні технічні характеристики об`єкта нерухомого майна (загальну площу, площу забудови, обсяг, опис конструктивних елементів) й який необхідний для проведення реєстраційних дій із власністю, та виготовляється, як правило, сертифікованим, у тому числі приватним, інженером (експертом) з технічної інвентаризації нерухомого майна, як у даному випадку комунальним підприємством «Ужгородське районне бюро технічної інвентаризації нерухомого майна»; будівельний паспорт /абзац 2 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»/ це документ, який визначає комплекс містобудівних та архітектурних вимог до розміщення і будівництва індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку не вище двох поверхів (без урахування мансардного поверху) з площею до 500 квадратних метрів, господарських будівель і споруд, гаражів, елементів благоустрою та озеленення земельної ділянки.

Водночас приписами ч. 3 ст. 27 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» регламентовано, що надання будівельного паспорта здійснюється, виключно, уповноваженим органом містобудування та архітектури на безоплатній основі протягом десяти робочих днів з дня надходження відповідної заяви та пакета документів, перелік яких визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Матеріали справи не містять будівельного паспорта на спірний об`єкт.

Заразом колегія суддів звертає увагу і на те, що технічний паспорт на самовільно збудований об`єкт нерухомості виготовлений скоріше (10.12.2019), аніж укладено вказаний вище довгостроковий договір оренди земельної ділянки комунальної власності і на якій розташоване спірне самочинне нерухоме майно, а саме 21.02.2020, зареєстровано 25.02.2020.

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, апеляційний суд доходить висновку, що позивачка не довела належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності достатніми доказами своїх вимог, які не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає слушними, оскільки вони ґрунтується на положеннях закону і фактичних обставинах справи та спростовують висновки суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За наведених вище обставин рішення суду не може вважатись законним та обґрунтованим, а тому, відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

На підставі ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з позивачки на користь Закарпатської обласної прокуратури судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Ужгородської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Середнянської селищної ради та Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 1 жовтня 2020 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Середнянської селищної ради Ужгородського району Закарпатської області про визнання права власності на самочинне будівництво відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Закарпатської обласної прокуратури 1 350,00 гривень сплаченого судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 вересня 2021 року.

Суддя-доповідачка

Судді