П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 вересня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 06 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа - Всеукраїнська громадська організація «Фінансова грамота України», про визнання недійсним кредитного договору, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати договір кредиту № 39.29-50/834к від 13 липня 2008 року з усіма подальшими змінами та доповненнями до нього недійсним з моменту його укладення; стягнути з банку незаконно сплачені кошти у розмірі 115,00 доларів США (станом на 04 липня 2018 року за офіційним курсом НБУ (1 долар + 26,17 грн.) еквівалентно 3 009 грн. 55 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13 липня 2007 року між ОСОБА_1 та АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», був укладений кредитний договір, за умовами якого банк надав позивачу на споживчі цілі у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання з кінцевим строком погашення до 12 липня 2032 року грошові кошти у розмірі 127 500 доларів США зі сплатою 11,95 % річних для придбання домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки площею 0,22 га, на якій розташоване домоволодіння. Умови договору, зазначені у п. 4.1-4.3 оспорюваного договору є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності мають своїм наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, та є такими, що прямо порушують вимоги п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», так як обмежують його права споживача, через що позивач несе безпідставні збитки. При укладенні договору банк скористався юридичною необізнаністю позивача та вніс до договору умови, які є антиконституційними, а, отже, недійсними, і тому повинен нести всю повноту відповідальності за допущення зазначених порушень діючого законодавства України. Заклавши в кредитний договір явно несправедливі умови, що, в свою чергу, є нечесною підприємницькою практикою, банк порушив встановлені Законом України «Про захист прав споживачів» гарантії позивача як споживача фінансової послуги. Умови договору є протиправними, оскільки перевищують розумну межу компенсації за невиконання позичальником своїх обов`язків. Договір кредиту ставить позивача в тяжке, несправедливе становище в договірних зобов`язаннях, умови кредиту суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків та погіршення становища споживача. Умови договору кредиту є несправедливими, зокрема, в частині встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання зобов`язань за договором.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 06 квітня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким визнати договір кредиту № 39.29-50/834к від 13 липня 2008 року з усіма подальшими змінами та доповненнями до нього недійсним з моменту його укладення.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на аналогічні обставини, викладені в позовній заяві, та зазначає, що в оскаржуваному рішенні судом першої інстанції фактично не було достеменно досліджено обставини та обґрунтування позивача, в тому числі, що відображено в позовній заяві та в подальшому всі аргументи його представників та не застосовано та не відображено в обґрунтуванні правові позиції Конституційного Суду України та Верховного Суду, застосування яких є обов`язковим.

У відзиві на позовну заяву АТ «Альфа Банк» зазначає, що позичальнику було надано повну інформацію про умови отримання кредиту, комісії за видачу кредиту, розмір відсоткової ставки, процедуру виконання договору, орієнтовну сукупну вартість кредиту. Позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даною вимогою.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 03 липня 2007 року ОСОБА_1 звернувся до АКБ «Укрсоцбанк» із заявою на отримання кредиту, в якій просив надати йому споживчий кредит на придбання нерухомості на вторинному ринку, а саме: домоволодіння та земельну ділянку, площа якої 0,22 га, на якій розташоване домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.191, Т.1).

04 липня 2007 року ОСОБА_1 подав до АКБ «Укрсоцбанк» запит на отримання кредиту, в якому підтвердив факт надання йому банком повної, достовірної та вичерпної інформації про умови отримання, користування та повернення кредиту й засвідчив про відсутність у нього будь-яких зауважень чи заперечень стосовно змісту наданої йому банком інформації про умови отримання, користування та повернення кредиту (а.с.192, Т.1).

13 липня 2007 року між ОСОБА_1 та АКБ «Укрсоцбанк» був укладений договір кредиту № 39.29-50/834к, за умовами якого банк надав йому у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання з кінцевим строком погашення до 12 липня 2032 року грошові кошти у розмірі 127 500 доларів США зі сплатою 11,95 % річних на наступні цілі: придбання нерухомого майна - домоволодіння та земельної ділянки, площа якої 0,22 га, на якій розташоване домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11-17, Т.1).

Детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне подорожчання кредиту наведено у додатку № 2 до кредитного договору, що є його невід`ємною частиною (а.с.194, Т.1).

15 грудня 2015 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» укладено договір про внесення змін № 1 до договору кредиту № 39.29-50/834к від 13 липня 2007 року (а.с.188-190, Т.1).

За заявою про видачу готівки № 04/05 від 13 липня 2007 року ОСОБА_1 отримав кредитні кошти у розмірі 127 500 доларів США, що на дату видачі було еквівалентно 643 875 грн. (а.с.193, Т.1).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, заявник на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови, банк надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі, й щодо сукупної вартості кредиту, процентної ставки та деталізованого графіку погашення боргу. Посилання на несправедливість окремих умов договору не тягне за собою визнання недійсним такого договору в цілому.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції Закону, чинній на момент укладення договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

За змістом ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У випадках, передбачених законодавством, право сторін визначати умови договору на власний розсуд може бути обмежено. Зокрема, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка була чинною на час укладення між сторонами по справі оспорюваних договорів, було встановлено особливі вимоги щодо умов договору споживчого кредиту та порядку його укладення.

Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Згідно з вимогами ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За змістом ч. 3 зазначеної статті якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ЦК України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства оцінюється судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним кредитного договору, ОСОБА_1 вказує на те, умови договору, зазначені у п. 4.1-4.3 оспорюваного договору, є несправедливими.

Стаття 4 кредитного договору передбачає відповідальність сторін.

Відповідно до п. 4.1 кредитного договору у разі порушення позичальником умов цільового використання кредиту, визначеного у п. 1.2 цього договору, позичальник зобов`язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 10 % від суми коштів, використаних не за цільовим призначенням.

Згідно з п. 4.2 кредитного договору у разі прострочення позичальником терміну сплати комісії за дострокове погашення кредиту (частини кредиту), визначеного в п. 3.3.17 цього договору, строків сплати процентів, визначених в п. 2.4 цього договору, а також прострочення строків повернення кредиту, визначених п. п. 1.1, 2.6.3, 3.2.3, 4.4, 5.4 цього договору, позичальник сплачує кредиторові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення, що діє у цей період.

Відповідно до п. 4.3 кредитного договору у разі порушення позичальником вимог п. п. 3.3.2-3.3.21 цього договору, позичальник зобов`язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 3 % від суми кредиту, визначеного у п. 1.1. цього договору, за кожен випадок.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Відповідно п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Судом встановлено, що під час підписання кредитного договору ОСОБА_1 було надано всю необхідну інформацію за договором. Позивач підписав договір, а, отже, погодився на його умови, у тому числі, в частині, що стосується відповідальності за невиконання умов договору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на постанови Верховного Суду від 27 грудня 2018 року у справі № 695/3474/17 та від 20 лютого 2019 року у справі № 666/4957/15-ц. Проте, у справі № 695/3474/17 судом досліджувалося питання щодо правомірності встановлення щомісячної комісійної винагороди банку за обслуговування кредитної заборгованості. У справі № 666/4957/15-ц Верховний Суд погодився з висновками апеляційного суду, що пункт 7.1 кредитного договору, яким передбачено сплату винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця у період сплати у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту (84 долари США щомісячно), є несправедливими та суперечать положенням частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

У даній справі ОСОБА_1 хоча і просить визнати недійсним кредитний договір у цілому, проте, зі змісту позовних вимог вбачається, що фактично він не погоджується з положеннями п.п.4.1-4.3 договору.

Вказуючи на те, що через встановлення у договорі несправедливих умов позичальник несе безпідставні збитки, ОСОБА_1 не звернув увагу на те, що він несе відповідальність за п. 4.1-4.3 оспорюваних договорів лише у випадку невиконання ним же зобов`язань за договором. У випадку сплати позивачем коштів на виконання умов кредитного договору у визначені договором строки така відповідальність не настане.

Доводи позивача в частині, що встановлений в договорі розмір пені, перевищує граничний розмір такого виду неустойки визначений п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», апеляційний суд вважає необґрунтованими.

Так, у відповідності до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Зі змісту зазначеної норми закону вбачається, що розмір пені є несправедливим, якщо він перевищує 50% суми наданого кредиту.

Штраф за неналежне виконання умов п.п. 3.3.2 -3.3.21 договору встановлений п. 4.3 договору в розмірі 3 % від суми кредиту, а, відтак, відсутні підстави вважати, що зазначений пункт договору не відповідає вимогам п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», на який посилається позивач.

Позивач також вважає дії ПАТ «Укрсоцбанк» нечесною підприємницькою практикою.

У статтях 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено підстави для визнання договору недійсним: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики.

Перелік несправедливих умов у договорах зі споживачами визначений у ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 4 зазначеної статті цей перелік не є вичерпним.

Поняття «нечесна підприємницька практика» означає будь-яку підприємницьку діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 19, ч. 2 ст. 19 цього Закону нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Підприємницька практика може бути такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

За положеннями ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, недійсні.

Разом з тим, заявляючи про застосування відповідачем нечесної підприємницької практики, ОСОБА_1 не надав жодних доказів на підтвердження зазначених обставин.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 вказує на те, що при укладенні договору банк скористався юридичною необізнаністю позивача та вніс до договору умови, які є антиконституційними.

За змістом ст. 230 ЦК України у разі, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до ст. ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Згідно з абз. 2 ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

ОСОБА_1 не надано доказів, що банк під час укладання кредитного договору приховав від позивача повну та об`єктивну інформацію щодо наслідків невиконання ним зобов`язань за договором та відповідальності за таке порушення, а саме розміру штрафів та пені.

У той же час, апеляційний суд погоджується з доводами позивача в частині недійсності п.п.3.3.15 та 3.4.1 кредитного договору, виходячи з наступного.

Згідно з п. 3.3.15 кредитного договору позичальник зобов`язаний в день укладення цього договору сплатити кредитору комісію за оформлення кредитної справи та відкриття позичкового рахунку в розмірі 0,99 % від суми кредиту.

Згідно з п. 3.4.1 кредитного договору позичальник має право достроково повністю або частково за письмовим погодженням з кредитором, погасити кредит та відсотки за користування останнім, сплативши комісію за дострокове погашення - 1 % протягом двох перших років використання кредиту.

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Таким чином, комісія за дострокове погашення кредиту в розмірі 1 % від початкової суми кредиту та комісія за оформлення кредитної справи та відкриття позичкового рахунку 0,99% є платою за послуги, що супроводжують кредит, що є незаконним в силу частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

У той же час, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частиною першою статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», наведених у статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого положеннями Цивільного процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Оскільки позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на спростування презумпції можливості та обов`язку знати про стан своїх майнових прав, зокрема, з моменту укладення та підписання оспорюваного кредитного договору 13 липня 2007 року, саме з цього дня позивач міг дізнатися про порушення його прав, а, отже, ним пропущено строк позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, що є підставою для відмови у позові в частині визнання недійсними пунктів 3.4.1 та 3.3.15 кредитного договору.

В аналогічний спосіб застосовано положення закону про позовну давність до вимог особи про визнання недійсним кредитного договору, оскарженого з підстав порушення Закону України «Про захист прав споживачів» у постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі 726/2129/16-ц.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання кредитного договору недійсним відповідають фактичним обставинам справи.

Відмова судом першої інстанції в задоволенні зазначеної частини позовних вимог через необґрунтованість позову, на думку апеляційного суду не є підставою до скасування судового рішення, яке є вірним по суті, а, відтак, не може бути скасоване лише з формальних міркувань.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 06 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 01 жовтня 2021 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.