П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2021 року місто Київ

справа № 367/7193/18

провадження №22-ц/824/8579/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Журавльова Д.Д.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Міжвідомчий науково-дослідний центр з проблем боротьби

з організованою злочинністю

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 18 лютого 2021 року, ухвалене у складі судді Карабаза Н.Ф.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Міжвідомчого науково-дослідного центру з проблем боротьби з організованою злочинністю про визнання протиправним, необґрунтованим наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визнання дій такими, що ображають особисту честь і гідність, стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання протиправним, необґрунтованим наказ про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визнання дій такими, що ображають особисту честь і гідність, стягнення моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що позивач з 5 вересня 2017 року працює в Міжвідомчомунауково-дослідному центру з проблем боротьби з організованою злочинністю. 3 вересня 2018 року відповідачем протиправно видано необґрунтований наказ № 112/ос «Про звільнення ОСОБА_1 ». Вважає такий наказ незаконним, оскільки відповідачем застосовано необґрунтоване дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення, без врахування ступеня тяжкості проступку, заподіяної шкоди, обставин, попередньої роботи позивача, що є обов`язковим відповідно до ст.149 КЗпП України.

При цьому, позивач зазначає, що відповідач неодноразово вчиняв по відношенню до нього порушення ст.158 КЗпП в частині не вжиття «заходів щодо полегшення і оздоровлення умов праці працівників шляхом впровадження прогресивних технологій…». Позивач неодноразово повідомляв відповідача про відсутність облаштованого робочого місця, але відповідач вчиняв бездіяльність з усунення даного порушення. Позивач у двох доповідних записках вказував, що « у відповідності до положень Посадової інструкції, у тому числі, але не включно - пунктів 2.7 та 3.12 ним виконувались роботи з відомостями за напрямком роботи відділу - але через відсутність у нього облаштованого персональним комп`ютером робочого місця (про що неодноразово повідомлялось в його доповідних записках) - ці роботи виконувались не на робочому місці, для зменшення ймовірності невиконання ним затвердженого індивідуального плану на друге півріччя 2018 року». Таким чином позивач вважає, що його дії були пов`язані з виконанням роботи без нанесення шкоди, що могла бути завдана роботі через наявні та залежні виключно від відповідача обставини (необлаштоване робоче місце).

Попередня робота позивача визнавалась відповідачем успішною та сумлінною, що підтверджується відсутністю дисциплінарних стягнень; неодноразовим грошовим преміюванням; підвищенням на посаді (з посади заступника організаційно-аналітичного відділу - до посади начальника відділу з вивчення проблем захисту національних інтересів в економічній сфері та протидії корупції).

Крім того, позивач посилається на те, що після розгляду трудовим колективом питання під головуванням керівника Центру за участю т.в.о. першого заступника, т.в.о заступника керівника Центру та інших співробітників Центру про порушення позивачем трудової дисципліни, позивач втратив право на застосування до позивача дисциплінарного стягнення за розглянуті на засіданні трудового колективу матеріали, так як це суперечить ст.152 КЗпП України, ст.61 Конституції України в частині, що ніхто не можу бути двічі притягнений до юридичної відповідальності за одне й те саме правопорушення.

Відповідачем були вчинені протиправні дії щодо позивача, чим завдано моральної шкоди, яка полягає у спричиненому позивачу тяжкого психологічного шоку у момент, коли позивач дізнався про звільнення, у моральних стражданнях з приводу розуміння цілковитої протиправності дій та необґрунтованості тверджень відповідача; у використанні відповідачем свого домінуючого положення, втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагають значних додаткових зусиль для організації життя та його сім`ї через втрату заробітної плати та неможливості виконання батьківських обов`язків в частині забезпечення матеріального утримання двох малолітніх дітей, приниженні репутації позивача так як він займав активну професійну громадську позицію, як приклад позивач є помічником - консультантом народного депутата України, керівником громадської організації. Всі ці обставини значно підсилюють психологічне розчарування позивача щодо можливості відновлення своїх законних прав через протиправні дії відповідача. Завдану відповідачем моральну шкоду позивач оцінив в 11689 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив визнати накладення на позивача адміністративного стягнення у вигляді звільнення протиправним, необґрунтованим та скасувати наказ відповідача № 112ос від 3 вересня 2018 року; поновити його на роботі з 3 вересня 2018 року; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу; визнати дії відповідача такими, що принижували честь, гідність, ділову репутацію позивача та стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача компенсацію нанесеної моральної шкоди в розмірі 11169 грн.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 18 лютого 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Міжвідомчого науково-дослідного центру з проблем боротьби з організованою злочинністю про визнання протиправним, необґрунтованим наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визнання дій такими, що ображають особисту честь і гідність, стягнення моральної шкоди відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. В апеляційній скарзі посилається на те, що при ухваленні рішення судом першої інстанції було допущено порушення норм процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права, судом неповно були з`ясовані обставини справи. Зокрема, посилається на те, що судом не було досліджено питання правомірності застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення після того, як відповідач передав на розгляд трудового колективу питання про порушення трудової дисципліни відповідно до ст.152 КЗпП України. Так як збори трудового колективу були скликані (та проведені під головуванням керівника відповідача) з єдиним питанням порядку денного - про розгляд відсутності на робочому місці начальника відділу - то такі дії керівника є фактичною реалізацією виконання ним положень ст.152 КЗпП України.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. У відзиві зазначає про те, що питання про можливість звільнення позивача від дисциплінарного стягнення за вчинені порушення трудової дисципліни ( відсутність позивача на робочому місці без поважних причн) зборами трудового колективу не розглядалось. Керівник центру, на підставі даних про відсутність позивача на робочому місці більше трьох годин, та з урахуванням думки трудового колективу, прийняв обґрунтоване рішення про застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення. При прийнятті даного рішення бралося до уваги, що позивач неодноразово допускав порушення трудової дисципліни, його відсутність на робочому місці не була обумовлена наявністю поважних причин та відсутності будь-якої обставини, які б давали змогу звільнити позивача від дисциплінарної відповідальності.

В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав і просив її задовольнити.

Представник Міжвідомчого науково-дослідного центру з питань боротьби з організованою злочинністю при РНБО України Стаднік О.А. проти доводів апеляційної скарги заперечував і просив рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що з 5 вересня 2017 року позивач ОСОБА_1 працював в Міжвідомчому науково-дослідному центрі з проблем боротьби з організованою злочинністю на посаді заступника начальника організаційно-аналітичного відділу, з 8 червня 2018 року на посаді начальника відділу вивчення проблем захисту національних інтересів в економічній сфері та протидії корупції.

Згідно наказу № 112/ос від 3 вересня 2018 року Міжвідомчого науково-дослідного центру з проблем боротьби з організованою злочинністю, за результатами службової перевірки встановлено, що протягом серпня 2018 року начальник відділу ОСОБА_1 без поважних причин систематично був відсутній на робочому місця, чим порушив Правила внутрішнього трудового розпорядку, звільнено з посади начальника відділу з вивчення проблем захисту національних інтересів в економічній сфері та протидії корупції ОСОБА_1 за прогул ( в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин, згідно з п.4 ст.40 КЗпП України з 3 вересня 2018 року. Виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за період роботи з 5 вересня 2017 року по 3 вересня 2018 року тривалістю 24 календарних дня.

Згідно інформації з електронно-магнітної бази щодо фіксації персональної електромагнітної картки ОСОБА_1 , 27 серпня 2018 року останній з`явився на роботу о 9:39 годині, 28 серпня 2018 року відсутній, 29 серпня 2018 року з`явився на роботу о 15:55 годині.

Згідно акту про відсутність працівника на робочому місці від 20 липня 2018 року зафіксована відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 18 липня, 19 липня 2018 року (учесь робочий час) та 20 липня 2018 року ( станом на 11 годину).

Згідно акту про відсутність працівника на робочому місці від 30 липня 2018 року зафіксовано відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 27 липня 2018 року ( увесь робочий день) та 30 липня 2018 року (станом на 14-00 годину).

Згідно акту про відсутність працівника на робочому місця від 27 серпня 2018 року зафіксовано відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 28 серпня 2018 року ( з 9-00 години до 18-00 години).

Згідно акту про відсутність працівника на робочому місці від 29 серпня 2018 року зафіксовано відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 29 серпня 2018 року ( з -00 год. до 15-00 год).

Керівник Центру М.Гребенюк 29 серпня 2018 року звернувся до начальника відділу ОСОБА_1 із проханням надати письмові пояснення щодо відсутності на роботі 29 серпня 2018 року з 9-00 год. до 13-00 год. та з 14-00 год. до 16-00 год.

ОСОБА_1 надав пояснювальну записку від 31 серпня 2018 року , у якій зазначив, що 29 серпня 2018 року ним виконувались роботи за напрямком роботи відділу, але через відсутність у нього облаштованого персональним комп`ютером робочого місця, ці роботи виконувались не на його робочому місці.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач у відповідності до норм трудового законодавства видав наказ № 112ос від 3 вересня 2018 року про звільнення ОСОБА_1 на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин і підстави для його поновлення на роботі відсутні, оскільки як встановлено у судовому засіданні та не заперечується самим позивачем, він дійсно 29 серпня 2018 року був відсутній на робочому місці, будь- яких доказів поважності відсутності на роботі позивача судом не встановлено. У зв`язку з відсутністю підстав для скасування наказу про звільнення та поновлення позивача на роботі, позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди також задоволенню не підлягають.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим обставинам, норми матеріального права судом застосовані правильно, порушень норм процесуального права не встановлено.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу ( в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться в п.22 постанови "Про у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40, п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147 (1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Встановивши, що позивач 29 серпня 2018 року був відсутній на робочому місці без поважних причин, тобто вчинив прогул, за що був звільнений з дотриманням порядку звільнення, суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Посилання позивача на те, що роботодавцем при застосуванні такого виду дисциплінарного стягнення як звільнення не було враховані його попередня робота, ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, є безпідставними. Застосовуючи такий вид стягнення як звільнення роботодавцем були враховані факти неодноразово порушення трудової дисципліни, зокрема періодична відсутність позивача на роботі без поважних причин, про що були складені акти, які зазначені у наказі про звільнення як підстава звільнення. Позивачем не доведено поважність причин його відсутності, зокрема 29 серпня 2018 року.

Посилання позивача на те, що оскільки його робоче місце не було облаштовано персональним комп`ютером, тому він вимушений був виконувати свою роботу не на робочому місці, є безпідставними і жодними доказами не доведені. Така причини відсутності на робочому місці позивачем зазначена лише у пояснювальній записці ОСОБА_1 від 31 серпня 2018 року (а.с.105). Жодних доказів на підтвердження попереднього звернення позивача до адміністрації установи щодо питання облаштування робочого місця суду не надано. За таких обставин відсутні підстави вважати, що ОСОБА_1 29 серпня 2018 року був відсутній на роботі з поважних причин.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що відповідач втратив право на застосування дисциплінарного стягнення, оскільки передав вирішення цього питання на розгляд трудового колективу, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.152 КЗпП України власник або уповноважений ним орган має право замість накладення дисциплінарного стягнення передати питання про порушення трудової дисципліни на розгляд трудового колективу або його органу.

Трудовий колектив центру, на зборах, які відбулися 29 серпня 2018 року, розглянув єдине питання щодо відсутності на робочому місці ОСОБА_1 . За результатами цього питання трудовий колектив прийняв рішення про наявність підстав для звільнення ОСОБА_1 з посади за прогул без поважних причин.

Оскільки право застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення належить керівнику Центру, який приймав на роботу ОСОБА_1 , трудовий же колектив таким правом не наділений, відсутні підстави вважати, що ОСОБА_1 був двічі притягнутий до відповідальності за вчинений прогул.

Таким чином наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують і не впливають на їх правильність, не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

За змістом ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 18 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 29 вересня 2021 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус