Провадження № 2-з/761/2089/2021
УХВАЛА

29 вересня 2021 року суддя Шевченківський районний суд міста Києва Осаулов А.А., розглянувши заяву позивача про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Київського національного університету імені Т. Шевченка про зобов`язання продовжити дію договору,

в с т а н о в и в:

У вересні 2021 року до Шевченківського районного суду м.Києва надійшла вказана цивільна справа.

Разом з позовною заявою подано заяву про забезпечення позову шляхом заборони будь-яким працівникам (посадовим особам) Київського національного університету імені Тараса Шевченка вчиняти будь - які дії, спрямовані на заселення здобувачів вищої освіти, працівників або інших осіб до кімнати 201 гуртожитку № 23 ( АДРЕСА_1 ), а також щодо виселення ОСОБА_1 з кімнати 201 гуртожитку 23 ( АДРЕСА_1 ).

Заява мотивована тим, що 01 жовтня 2019 року ОСОБА_1 було зараховано на навчання за денною формою до Національної академії державного управління при Президентові України (далі - НАДУ). Цього ж дня між ОСОБА_1 та НАДУ було укладено договір № 89Д-19, згідно 1.2 якого ОСОБА_1 надано у користування 2 ліжко-місця у кімнаті № 201 гуртожитку № 1, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Дія цього договору продовжено до 30 вересня 2021 року. 01 липня 2021 року між НАДУ та Київським національним університетом імені Тараса Шевченка (далі - КНУ) підписано передавальний акт, за яким передано гуртожиток № 1 НАДУ (вул. Євгенії Мірошниченко, буд. 5, м. Київ) до управління КНУ. Станом на 23 жовтня 2021 року указаному гуртожитку присвоєно № 23. З метою переукладення договору на тимчасове користування 2 ліжко-місцями в цьому гуртожиткові ОСОБА_1 було подано заяву на імя ректора КНУ з проханням укласти договір на оплату за проживання за 2 ліжко-місця в кімнаті 201 з урахуванням умов договору з НАДУ № 89Д-19 від 01 жовтня 2019 року. Проте, 19 серпня 2021 року директором студентського містечка КНУ Дьоміну М.В. надіслано листа № 058/12-582, в якому повідомлялося про те, що дозвіл на поселення та перепоселення надаватись не буде, оскільки в гуртожитках КНУ існує, начебто, брак місць.

Заявник вважає, що при прийнятті рішення про відмову в укладенні договору на проживання в кімнаті № 201 керівництвом КНУ явно порушено основоположні засади цивільного законодавства, що стало підставою для звернення до суду з позовом про зобов`язання продовжити дію договору. При цьому, зазначає, що починаючи з 23 вересня 2021 року керівництвом КНУ системно здійснюються спроби без попередження та погодження заселити в кімнату № 201 гуртожитка № 23 іншу особу, попри існуванні договору № 89Д-19 та оплату ОСОБА_1 за проживання за 2 ліжко-місця в цій кімнаті. Крім цього, договір № 89Д-19 від 01.10.2019 припинить свою дію 30.09.2021, і керівництво КНУ матиме право вимагати покинути цей гуртожиток, що унеможливить виконання рішення суду у випадку задоволення позову ОСОБА_1 до КНУ про зобовязання укласти договір на користування кімнатою 201 гуртожитку № 23.

Вказане стало підставою для звернення до суду з цією заявою.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову з наведених у ній підстав, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1, ч.2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів може істотно ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутись до суду.

Види забезпечення позову визначені положеннями статті 150 ЦПК України та до них належать: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ч.1 ст.153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше 2-х днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Вимогами статті 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ст. 150 ч.3 ЦПК України).

У відповідності до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і

зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки сторони позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Поняття «законність» у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачає дотримання відповідних положень національного законодавства та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справах «Антріш проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії»).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав конкретної особи. Про необхідність досягнення такого балансу йдеться в ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року. Баланс не буде забезпечений якщо на особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Інакше кажучи, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. При цьому, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

З позовної заяви вбачається, що позивач просить зобов`язати Київський національний університет імені Тараса Шевченка продовжити на період навчання ОСОБА_1 дію договору № 89Д-19 від 01 жовтня 2019 року, який укладений між ОСОБА_1 та Національною академією державного управління при Президентові України, шляхом його підписання.

Тобто, позивач шляхом забезпечення позову про зобов`язання продовжити дію договору просить заборони будь-яким працівникам (посадовим особам) Київського національного університету імені Тараса Шевченка вчиняти будь - які дії, спрямовані на заселення здобувачів вищої освіти, працівників або інших осіб до кімнати 201 гуртожитку № 23 ( АДРЕСА_1 ), а також щодо виселення ОСОБА_1 з кімнати 201 гуртожитку 23 ( АДРЕСА_1 ). Задоволення такої заяви є нічим іншим як винесення рішення до розгляду справи по суті без її вирішення.

За умовами ч.10 ст.150 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

При цьому, звертаючись до суду з вказаною заявою позивач фактично просить не виселяти його з кімнати після закінчення дії договору, що не є співмірним із заявленими вимогами.

Крім цього, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. (постанова Верховного Суду від 04.06.2020 р. у справі № 200/12227/17)

Розглядаючи вказані вимоги в межах поданої заяви про забезпечення позову у відповідності до вимог ст.ст..11, 152, 153 ЦПК України суддя вважає за необхідне зазначити, забезпечення позову у визначений позивачем спосіб неможливе без надання жодних доказів того, що наявне достатньо обґрунтоване припущення існування наміру у відповідача заселили здобувачів вищої освіти, працівників або інших осіб до кімнати 201 гуртожитку № 23 або виселити позивача. При цьому, вказаних обставин заявником не доведено, а таке твердження є лише припущеннями заявника

Приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, з врахуванням роз`яснення Верховного Суду України та позиції Європейського суду з прав людини, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; суд вважає, що заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 151 - 153, 209, 210, 293, 294 ЦПК України, , суд -

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Київського національного університету імені Т. Шевченка про зобов`язання продовжити дію договору,

Ухвалу може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Шевченківський раонний суд м. Києва протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: А.А.Осаулов