КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2021 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Крижанівська Г.В.,

секретар Ющенко Я.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 березня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Комунальне підприємство Київської міської ради "Київське міське бюро інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна" про визнання договору дарування нікчемним та застосування наслідків нікчемного правочину,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» про визнання договору дарування від 18.04.2008 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 нікчемним, застосування наслідків нікчемного договору дарування та скасування державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачу на праві власності відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.08.2005 року належить 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .

18.04.2008 року між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який є рідним братом позивача ОСОБА_1 , було укладено договір дарування, відповідно до умов якого дарувальник передав безоплатно у власність, а обдарована прийняла у власність 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко А.І. за реєстровим № 1606.

Разом з тим, позивач вказував, що договір дарування посвідчено на підставі викраденого свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я її рідного брата ОСОБА_3 , який страждав галюцинаціями.

При цьому, у слідчому управлінні Печерського ГУ НП в місті Києві проводиться досудове розслідування кримінальних проваджень по обставинам вбивства її брата 25-26 квітня 2008 за участю підозрюваної ОСОБА_2 .

За вказаних обставин, позивач вважає, що договір дарування від 18.04.2008 року є нікчемним, у зв`язку з чим звернулась до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29.03.2021 року у задоволенні позову відмовлено (т. 3, а.с. 246-249).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Так, в обгрунтування доводів апеляційної скарги, вказує, що суд першої інстанції безпідставно відмовив їй у задоволенні позову, адже матеріалами справи в їх сукупності підтверджується факт нікчемності спірного договору дарування (т. 4, а.с. 37-76).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 05.08.2021 року поновлено строк на апеляційне оскарження, відкрито провадження у справі та надано строк для подання відзиву (т. 6, а.с. 14, 15).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 05.08.2021 року справу призначено до розгляду (т. 6, а.с. 16).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 15.09.2021 року задоволено клопотання позивача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та програмного забезпечення «EasyCon».

Разом з тим, у судовому засіданні 21.09.2021 року проведення засідання в режимі відеоконференції не відбулося у зв`язку з тим, що на неодноразові дзвінки та запрошення суду щодо підключення позивачем засобів зв`язку для участі у судовому засіданні, остання вказаних дій не здійснила та на зв`язок не вийшла.

Крім того, номер засобів зв`язку, за яким позивач зареєстрована у системі "EasyCon", був поза межами досяжності.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суд не сповістили.

Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 212 ЦПК України ризики технічної неможливості участі в відео конференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

За вказаних обставин, а також враховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.08.2005 року (т. 1 а.с. 66), зареєстрованого в реєстрі за № 1с-1010, номер спадкової справи №137/05, державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Дашко Ю.О., посвідчено, що на підставі ст. 1261 ЦК України спадкоємцем 1/2 частки майна громадянина ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його дочка - ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Спадкове майно, на яке в указаній частині видано це свідоцтво, складається з квартири АДРЕСА_1 , що належала померлому на підставі свідоцтва про право власності на квартиру серії НОМЕР_1 , виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації 23.09.2002 року на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 10.09.2002 року за №1299-С та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 27.09.2002 року за № 547/30214.

Згідно з довідкою-характеристикою Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна №1059645 від 24.05.2005 року вказана квартира складається з однієї жилої кімнати, загальною площею - 27,60 кв.м., в тому числі жилою площею - 14,80 кв.м.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.06.2006 року (т. 1 а.с. 139), зареєстрованого в реєстрі за № 1с-1122, номер спадкової справи № 137/05, державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Дашко Ю.О., посвідчено, що на підставі ст. 1261 ЦК України спадкоємцем 1/2 частки майна громадянина ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його син - ОСОБА_3 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво складається з квартири під номером АДРЕСА_1 , що належала померлому на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру серії НОМЕР_1 , виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації 23.09.2002 року на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 10.09.2002 року за №1299-С та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 27.09.2002 року за № 547/30214.

Згідно з довідкою-характеристикою Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна № 1059645 від 24.05.2005 року квартира в цілому складається з однієї жилої кімнати, загальною площею - 27,60 кв.м., жилою площею - 14,80 кв.м.

18.04.2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування частини квартири, відповідно до якого ОСОБА_3 (дарувальник) безоплатно передав у власність, а ОСОБА_2 (обдаровувана) прийняла належну дарувальнику на праві власності 1/2 частину квартири за АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 138).

13.08.2010 року право власності на 1/2 частину квартири за АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (т. 1 а.с. 109).

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 11.10.2017 року у справі № 758/8648/17 клопотання ОСОБА_1 про скасування арешту з квартири задоволено частково, скасовано арешт на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 27, 60 кв. м. (реєстраційний номер майна 31223692), який накладено ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва Слободянюк П.Л. від 17.05.2017 року по кримінальному провадженні №0000073 від 12.03.2016 року (т. 1 а.с 115-117).

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Пода С.П. від 31.01.2017 року № 37864410 відмовлено у державній реєстрації припинення обтяження, арешт нерухомого майна на 1/2 частину квартири, що розташована в АДРЕСА_1 , оскільки внесення записів про часткове припинення арешту нерухомого майна за допомогою засобів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно діючим законодавством не передбачено (т. 1 а.с. 118).

Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилалася на те, що спірний договір дарування посвідчено на підставі викраденого свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я її рідного брата ОСОБА_3 , що є підставою для визнання договору дарування нікчемним.

Так, відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

У відповідності до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Разом з тим, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.п. 4 і 5 постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ЦК України, тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України, тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до стст. 215, 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Частиною другою статті 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Таким чином оспорюваний правочин є недійсним в силу визнання його судом, а нікчемний - в силу припису закону.

Крім того, при розгляді позовів про встановлення нікчемності правочину із зазначених підстав необхідно враховувати, що ці норми передбачають загальну підставу для нікчемності правочину і застосовуються лише в тому випадку, якщо в ЦК України немає спеціальної підстави (норми) для цього.

У свою чергу, до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Однак, позивач, пред`явивши позов про визнання договору дарування нікчменим та виклавши при цьому обставини і посилання на наведені правові норми, не надала належних та допустимих доказів, які б свідчили про його нікчемність.

Натомість, згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Главою 55 ЦК України, яка регулює правовідносини щодо договору дарування, передбачено лише два випадки нікчемності договору дарування - ч. 3 ст. 719 ЦК України щодо недоліків письмової форми договору, та ч. 4 ст. 720 ЦК України щодо укладення договору дарування уповноваженою особою.

Інших випадків нікчемності (недійсності згідно закону) такого правочину як договір дарування законодавством не передбачено.

У даному випадку, як вірно встановлено судом першої інстанції, положення договору дарування від 18.04.2008 року не містять ознак, які б давали суду підстави для визнання останнього нікчемним.

При цьому, слід зазначити, що договір дарування є оспорюваним правочином та за відсутності передбачених законом підстав нікчемності такого договору, особа, яка оспорює факт укладення такого договору дарування не позбавлена права звернутись до суду із вимогою про визнання цього договору недійсним.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 11.06.2020 року у справі № 761/26618/15-ц (провадження № 61-9404св19), від 02.10.2019 року у справі № 207/2814/16-ц (провадження № 61-27492св18).

За вказаним обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач обрала неналежний спосіб захисту порушених прав, оскільки пред`явила позов про визнання нікчемним правочину, обґрунтовуючи свої вимоги саме його нікчемністю, що не позбавляє її права пред`явлення іншого позову з належним способом судового захисту - про визнання цього договору недійсним.

Тобто, вирішуючи спір, суд обґрунтовано встановив відсутність правових підстав, передбачених законодавством, для визнання оспорюваного договору нікчемним, оскільки позивач не обґрунтувала нікчемності договору дарування частини квартири від 18.04.2008 року та не надала належних і допустимих доказів на підтвердження останнього.

З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності оскаржуваного рішення не грунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи, а отже не спростовують та не впливають на законність і обгрунтованість ухваленого судом рішення.

Крім цього, наведені в апеляційній скарзі доводи, які на думку скаржника, є підставою для скасування рішення суду, є тотожними із його поясненнями на обгрунтування позовних вимог, ці доводи були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав грунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.

Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Також слід зазначити, що у зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення понесені позивачем судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 березня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Комунальне підприємство Київської міської ради "Київське міське бюро інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна" про визнання договору дарування нікчемним та застосування наслідків нікчемного правочину - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 28 вересня 2021 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

Г.В. Крижанівська