КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9903/2021
справа № 362/58/15-ц
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2021 року Київський апеляційний суд в складі:

Судді - доповідача: Андрієнко А.М.

Суддів: Соколової В.В.

Поліщук Н.В.

При секретарі Дроздовій Ж.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 травня 2021 року, постановлене суддею Марчуком О.Л. по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи - Головне управління юстиції в м. Києві, ОСОБА_5 , про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна,

У С Т А Н О В И Л А :

У січні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом до відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в обґрунтування вимог якого зазначив, що 29 листопада 2010 року між ним і ОСОБА_3 було укладено договір позики та іпотеки, за умовами яких він отримав від останнього в борг грошові кошти в сумі 793 800 гривень 00 копійок та передав йому в іпотеку нерухоме майно у вигляді домоволодіння і земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . У той же день між ОСОБА_3 і ОСОБА_5 було укладено договір поруки, за яким останній зобов`язався солідарно відповідати за вищевказаною позикою ОСОБА_5 по договору від 29 листопада 2010 року. 02 вересня 2014 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 укладено договори купівлі-продажу, за якими останній купив нерухоме майно у вигляді домоволодіння і земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . Посилаючись на відповідні положення цивільного законодавства, позивач вважає укладені договори купівлі-продажу належного йому нерухомого майна фіктивними правочинами, що укладені з метою незаконно в подальшому збагатитися за рахунок продажу його майна, а тому просить визнати їх недійсними.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 травня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, 31.05.2021 року позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи тим, що оскаржуване рішення помилкове, необґрунтоване, винесене з порушенням на неправильним застосуванням матеріальних та процесуальних норм права, зокрема вказує, що позивач повернув ОСОБА_3 позику у розмірі 125 000 доларів США, але останній вважає ці кошти процентами. Ігноруючи умови договорів та з метою незаконного збагачення за рахунок продажу майна позивача, ОСОБА_3 уклав договір купівлі-продажу нерухомого майна позивача. Позивач вважає вказані договори купівлі-продажу фіктивними правочинами, що повинні бути визнані судом недійсними.

Позивач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений, причину неявки суду не повідомив.

Представник позивача адвокат Влащенко О.А. на адресу суду направив заяву з проханням відкласти розгляд справи на іншу дату, так як він приймає участь у розгляді кримінальної справи і з'явитися не може.

Як вбачається із заяви адвоката Влащенко О.А., не зазначено дата та час розгляду кримінальної справи та чим це підтверджується.

ОСОБА_3 направив до суду заяву, в якій просить розглянути справу за його відсутності.

ОСОБА_4 у суді апеляційної інстанції просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутності осіб, що не з`явились, так як вони належним чином повідомлені, причини їх неявки судом не визнані поважними.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів належними та допустимими доказами свої позовні вимоги.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 29 листопада 2010 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 в борг грошові кошти в сумі 793 800 гривень та зобов`язався їх повернути у строк до 29 грудня 2010 року (т. 1, а.с. 13).

В забезпечення виконання зобов`язань за укладеним договором позики 29 листопада 2010 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_2 передав в іпотеку ОСОБА_3 належне йому на праві власності нерухоме майно у вигляді домоволодіння та земельної ділянки, площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:027:0001, для будівництва і обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 14-17).

29 листопада 2010 року між ОСОБА_3 , який діяв від імені ОСОБА_2 , і ОСОБА_5 було укладено договір поруки, за умовами якого останній зобов`язався солідарно відповідати за вищевказаною позикою ОСОБА_2 по договору від 29 листопада 2010 року (т. 1, а.с. 20-21).

Вказані обставини учасники процесу під час розгляду справи визнали і не оспорювали.

02 вересня 2014 року між ОСОБА_3 , який діяв від імені ОСОБА_2 , і ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, за яким останній придбав у власність (купив) земельну ділянку, площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:027:0001, для будівництва і обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 24).

02 вересня 2014 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу домоволодіння, за яким останній придбав у власність (купив) домоволодіння (житловий будинок) за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 25).

За змістом вказаних договорів купівлі-продажу, їх вчинено на підставі пункту 5.2.4. договору іпотеки від 29 листопада 2010 року, укладеного між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , з метою реалізації права на продаж іпотекодержателем предмета іпотеки будь-якій особі покупцеві.

Як на підставу своїх вимог, позивач посилається на вимоги статті 234 ЦК України, зазначаючи про фіктивність зазначених договорів купівлі-продажу, які на думку позивача укладено з метою незаконно в подальшому збагатитися за рахунок продажу його майна.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суд повинен встановити наявність умислу в усіх сторін правочину.

При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Такі правові висновки зроблені у постанові Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц.

Відповідно до ст.. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Посилаючись на фіктивність укладеного правочину, позивач не надав суду достовірних та належних доказів на підтвердження своїх доводів.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що позивачем на погашення договору позики було передано відповідачу 125000 доларів США не заслуговують на увагу, оскільки позивачем не надано належних доказів, які б підтверджували повернення боргу. Також із матеріалів справи вбачається, що з метою реалізації своїх прав як позикодавця та іпотекодержателя, на виконання укладених із позивачем договорів позики та іпотеки від 29 листопада 2010 року, відповідач ОСОБА_3 звертався до позивача і його поручителя із письмовими вимогами від 19.06.2013 року і 02.09.2014 року про погашення боргу за договором від 29.11.2010 року, які під розписку було отримано боржником , тому колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо того, що підстав для визнання договорів купівлі-продажу іпотечного майна фіктивними , не вбачається. (т. 1, а.с. 58, 59, т. 2, а.с. 45, 46).

Крім того, 19 червня 2013 року позивачем складено письмову нотаріально завірену заяву про отримання ним вимог позикодавця і визнання суми боргу (т.с. 2, а.с. 47).

З витягів із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.09.2014 року вбачається, що 02.09.2014 року на підставі договорів купівлі-продажу від 02 вересня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нациною М.О., зареєстровано право власності ОСОБА_4 на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, площею 0,25 га, кадастровий номер :01:011:0053, за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 60, 61), що свідчить про реалізацію ОСОБА_4 свого права власності на іпотечне майно.

За вказаних обставин відсутні підстави вважати, що укладені договори купівлі-продажу фіктивні та не спрямовані на настання реальних наслідків, обумовлених цими правочинами, зокрема на задоволення відповідачем ОСОБА_3 своїх вимог за укладеними із позивачем договорами позики та іпотеки від 29 листопада 2010 року

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів прийшла до висновку про залишення рішення без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови виготовлено 28 вересня 2021 року.

Суддя - доповідач:

Судді: