ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7488/21 Справа № 195/65/21 Суддя у 1-й інстанції - Скрипченко Д. М. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого- судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 20 травня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, мотивуючи його тим, що 14 серпня 2014 року відповідач, в якості представника ОСОБА_3 , отримала грошові кошти в розмірі 5 000 доларів США в рахунок попередньої оплати за купівлю житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 , договір купівлі-продажу якого буде укладено у майбутньому, про що у присутності свідків було складено відповідну розписку.

Вказує, що у вересні 2020 року ОСОБА_3 померла, спадкоємцем після її смерті став ОСОБА_4 , який у відчуженні житлового будинку на його користь відмовив, що у свою чергу свідчить про той факт, що ОСОБА_1 , без достатньої правової підстави отримала грошові кошти в розмірі 5 000 доларів США, зважаючи на те, що остання власником житлового будинку не була та будь-яких повноважень щодо його розпорядження не мала.

Таким чином, посилаючись на те, що договір купівлі-продажу житлового будинку, за який позивач передав грошові кошти, укладено не було, просив суд стягнути на його користь безпідставно отримані кошти в розмірі 5 000 доларів США, а також відсотки, передбачені статтею 625 ЦК України, за користування грошовими коштами в розмірі 450 доларів США.

Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 20 травня 2021 року позов задоволено. Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно не застосував до вимог позивача наслідки спливу строку позовної давності, який необхідно було відраховувати саме з 14 серпня 2014 року, тобто моменту передачі коштів. Крім того, вказує, що на виконання домовленості щодо продажу будинку, отримавши кошти, ОСОБА_3 було одразу видано довіреність на право розпорядження будинком, приміщення будинку звільнено та надано позивачу для користування, в якому він зареєструвався та проживав. В той же час позивач за собою право власності на житловий будинок так і не зареєстрував. Крім того, вказує, що нарахування відсотків на безпідставно отримані кошти законом не передбачено, зокрема враховуючи, що грошова суму, яку позивач просить стягнути на свою користь визначена в іноземній валюті.

Правом на надання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 позивач по справі не скористався.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом та це підтверджується матеріалами справи, що 14 серпня 2014 року позивач ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 5 000 доларів США за купівлю будинку АДРЕСА_1 , про що було складено відповідну розписку за підписами сторін та свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.7).

Вказана обставина не заперечується і відповідачем.

14 серпня 2014 року ОСОБА_3 уповноважено ОСОБА_2 виконувати всі дії як представника по оформленню належного їй житлового будинку з господарськими спорудами та присадибною ділянкою, яка знаходиться в АДРЕСА_1 . Строк дії довіреності - один рік, до 14 серпня 2015 року (а.с.25).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим виконавчим комітетом Вищетарасівської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області 05 вересня 2018 року, актовий запис 42 (а.с.26).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, право власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 з 19 жовтня 2020 року зареєстроване за ОСОБА_4 (а.с.29-30).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що факт передачі позивачем коштів відповідачу за неналежний їй житловий будинок свідчить про безпідставність отримання відповідачем грошових коштів, які в силу вимог статті 1212 ЦК України підлягають поверненню на користь позивача як безпідставно отримані. При цьому, вимога про застосування до вказаних правовідносин строку позовної давності задоволенню не підлягає, оскільки про переоформлення житлового будинку після смерті ОСОБА_3 на ОСОБА_4 позивач дізнався у листопаді 2020 року, що є часом коли позивач дізнався про порушення свого права, оскільки надаючи кошти відповідачу, позивач був впевнений, що у подальшому стане власником житлового будинку. Крім того, зазначав, що через невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникло право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивiльнi права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частинами першою, другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз вищезазначених положень закону дає підстави вважати, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 29 вересня 2014 року № 6-122цс14.

Як вбачається з матеріалів справи та як зазначає сам позивач у своєму позові, ним було надано відповідачу ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 5 000 доларів США за домовленістю про отримання за вказані кошти права власності на будинок у АДРЕСА_1 , про що зазначено у складеній між сторонами розписці.

В той же час, як вказує позивач ОСОБА_2 право власності на спірний будинок ним отримано не було, у зв`язку з чим, суд першої інстанції застосував до вказаних відносин правові норми, передбачені інститутом набуття та збереження майна без достатньої підстави.

При цьому, колегія суддів зауважує, що зміст розписки свідчить про наявність між сторонами зобов`язаних (договірних) правовідносин, в той же час в разі недодержання стороною умов зобов`язання, зокрема неукладення основного договору купівлі-продажу, задля чого укладалася розписка, норми ЦК України спеціально передбачають правові наслідки цього, відмінні від статті 1212 ЦК України.

Частиною першою статті 546 ЦК України визначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу будинку.

Оскільки договір купівлі-продажу будинку між сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, передана ОСОБА_1 грошова сума ОСОБА_2 в еквіваленті 5 000 доларів США, є авансом, який підлягає поверненню позивачу.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 13 лютого 2013 року у справі №6-176цс12 і є незмінним.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції невірно встановив правову природу розписки, підписаної сторонами, оскільки за її змістом відповідач ОСОБА_1 отримала в якості авансу 5 000 доларів США у рахунок укладання в майбутньому договору купівлі-продажу житлового будинку, розташованого у АДРЕСА_1 . Отже, зміст розписки свідчить про наявність між сторонами договірних правовідносин щодо купівлі-продажу у майбутньому нерухомого майна, а тому суд першої інстанції неправильно застосував положення статті 1212 ЦК України.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року по справі №668/7704/15-ц, провадження №61-14244св18.

Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції про задоволення позову ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права.

Так, відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху.

З викладеного вбачається, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Ухвалюючи рішення, суд згідно з частиною першою статті 264 ЦПК України має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

При цьому суд має навести у рішенні мотиви, з яких не застосував норми права, що на них посилалися особи, які беруть участь у справі.

У зв`язку із цим посилання позивача у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню у даній справі, не є підставою для відмови в задоволенні пред`явленого позову, оскільки при вирішенні справи суд враховує підставу (обґрунтування) та предмет позовних вимог.

Оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, то суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №761/6144/15-ц (провадження №61-18064св18)).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

З огляду на викладене заявлена позивачем вимога про стягнення безпідставно набутих грошових коштів є необґрунтованою, однак суд першої інстанції мав дійти висновку про застосування до вказаних правовідносин щодо повернення сум попередньої оплати (авансу). Щодо нарахування на вказані грошові кошти процентів, згідно вимог статті 625 ЦК України, колегія суддів зазначає наступне.

У силу положення статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3% річних від простроченої суми.

У кредитора згідно з частиною другою статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3% річних за період прострочення в оплаті основного боргу.

Виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі №910/12382/17).

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц (провадження №14-241цс19) та №646/14523/15-ц (провадження №14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі №922/3095/18 (провадження №12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 (провадження №12-79гс19).

За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц (провадження №14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18).

Тобто правовідношення, в якому у зв`язку із неукладенням договору купівлі-продажу житлового будинку виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (авансу), тобто сплатити грошові кошти, відповідно до частини другої статті 540 Цивільного кодексу України, є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися 3% річних на підставі частини другої статті 625 цього Кодексу.

У відповідача виникло грошове зобов`язання перед позивачем, розмір якого підтверджується розпискою, підписаною сторонами 14 серпня 2014 року.

Слід зазначити, що стаття 625 розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України та визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Приписи розділу І книги п`ятої ЦК України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, у тому числі як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої цього Кодексу).

При цьому у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Не є таким винятком із загального правила випадок, коли покупець має право вимагати повернення суми попередньої оплати на підставі частини другої статті 570 ЦК України.

З огляду на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія положень частини другої статі 625 ЦК України.

Отже, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для нарахування на суму грошового зобов`язання відсотків у розмірі 3% річних за користування безпідставно отриманими грошовими коштами за період з 05 січня 2018 року по 05 січня 2021 року в розмірі 450 доларів США з розрахунку 5 000 доларів США х 3% річних : 365 х 1095 днів.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку про обґрунтованість позову ОСОБА_2 в частині стягнення на його користь 5 000 доларів США та 450 доларів США згідно частини другої статі 625 ЦК України.

В той же час, звертаючись до апеляційного суду із відповідною скаргою, відповідач ОСОБА_1 зазначала, що позивачем пропущено строк на звернення до суду з дійсним позовом, про застосування якого нею заявлялося в суді першої інстанції та, в якому було необґрунтовано відмовлено.

Дослідивши вказаний довод апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Визначення початку перебігу позовної давності міститься у статті 261 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року (справа № 6-17цс17).

Положеннями статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Відповідно до вимог статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Як вбачається з матеріалів справи, 14 серпня 2014 року позивачем було надано 5 000 доларів США ОСОБА_1 за купівлю будинку, розташованого у АДРЕСА_1 . В той же день, власником будинку ОСОБА_3 позивачу ОСОБА_2 було видано довіреність на виконання всіх дій як представника по переоформленню належного їй житлового будинку з господарськими спорудами та присадибною ділянкою, яка знаходиться в АДРЕСА_1 . При цьому, строк дії довіреності визначили в один рік, а саме до 14 серпня 2015 року.

Таким чином, колегія суддів зауважує, що з моменту надання коштів та отримання довіреності на право переоформлення будинку, позивач мав право розраховувати на перереєстрацію за собою права власності на спірне нерухоме майно протягом наданого йому власником будинку часу, тобто протягом строку дії довіреності, а саме один року. Розуміючи при цьому, що після закінчення строку дії такої довіреності, він втрачає право на самостійне оформлення від імені власника будинку права власності за собою.

Тобто з моменту отримання довіреності на переоформлення права власності на будинок, позивач ОСОБА_2 вважав, що сторонами належним чином дотримано зобов`язання з приводу купівлі-продажу житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 , та строк, встановлений в довіреності, в один рік є за своєю суттю є строком виконання зобов`язання за домовленістю із купівлі-продажу спірного будинку.

В той же час, колегія суддів зауважує, що річний строк дії виданої довіреності закінчився 14 серпня 2015 року. Позивач свої права за довіреністю не реалізував, право власності за собою не зареєстрував. Тобто з цього моменту, позивач «міг довідатися» про порушення свого права на отримання будинку у власність. При цьому, доказів звернення до власника будинку із прохання видати нову довіреність або укласти договір купівлі-продажу будинку чи про відмову в його укладенні чи видачі довіреності, як і доказів звернення до відповідача із вимогою повернути грошові кошти надані за розпискою матеріали справи не містять.

Крім того, сам власник майна ОСОБА_3 , надаючи довіреність розраховувала, що позивач, зважаючи на бажання останнього отримати у власність спірний будинок, скористується наданою йому довіреністю та перереєструє за собою право власності, зважаючи на те, що останній безперешкодно проживав у вказаному будинку до моменту звернення до суду з дійсним позовом.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що позивач розуміючи, що зі спливом строку дії довіреності втратить право на самостійну перереєстрацію будинку, розташованого в АДРЕСА_1 , своє право не реалізував, в позасудовому порядку відновити своє право на отримання будинку у власність не здійснив, доказів про звернення до власника з метою повторної видачі довіреності чи укладенні правочинів не надано, при цьому, до суду з метою відновлення свого права позивача звернувся в січні 2021 року, тобто через шість років після спливу строку довіреності, що в свою чергу свідчить про недобросовісність позивача, який за волею власника зареєструвався у спірному будинку, отримав довіреність на право розпорядження власністю та безперешкодно проживав у будинку, а через сім років вирішив звернутися до суду із відповідним позовом про повернення сплачених ним коштів за будинок.

При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Крім того, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Таким чином, враховуючи, що позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи, встановивши обґрунтованість вимог позивача та пропуску ним строку позовної давності, про які зазначала відповідач в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про необхідність застосування наслідки спливу строку позовної давності, на підставі чого відмовити у задоволенні позову.

З огляду на викладене, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Враховуючи результат розгляду даної справи, з позивача ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання нею апеляційної скарги в розмірі 2 307 грн.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 20 травня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2 307 (дві тисячі триста сім) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 01 жовтня 2021 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.