ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2761/21 Справа № 211/6347/19 Суддя у 1-й інстанції - Сарат Н. О. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання: Голуб О.О.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 грудня 2020 року, яке постановлено суддею Сарат Н.О. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 11 грудня 2020 року, -

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна, набутого під час шлюбу, спільною сумісною власністю подружжя, розподіл майна, нажитого під час шлюбу, усунення перешкод в користуванні житловою площею та вселення в квартиру.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач та відповідач ОСОБА_2 , починаючи з грудня 2003 року й по вересень 2007 року проживали однією сім`єю, вели спільне господарство та побут, несли спільні витрати на організацію спільного існування, виконували взаємні права та обов`язки. При цьому, у будь-якому іншому шлюбі ані позивач, ані відповідач не перебували.

З початку їх спільного проживання однією сім`єю вони орендували квартири та мешкали в них. Для більш комфортного мешкання ними разом було прийнято рішення про придбання квартири в інтересах сім`ї.

03 квітня 2006 року сторони по справі за спільні кошти придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки між позивачем та відповідачем існували взаємоповага та довіра один до одного було вирішено оформити право власності на вказану квартиру на ім`я відповідача.

Відповідно до Акту від 30 вересня 2019 року, посвідченого начальником дільниці №1 ТОВ «Житлосервіс-КР», за адресою: АДРЕСА_1 проживали з реєстрацією з квітня 2006 року до листопада 2013 року позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та вели спільне господарство.

Відповідно до відмітки про місце проживання на сторінці 11 паспорту громадянина України, позивач була зареєстрована за вказаною адресою з 09 червня 2006 року, а відповідач ОСОБА_2 з 08 грудня 2006 року.

01 вересня 2007 року позивач зареєструвала шлюб з відповідачем, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Жовтоводського міського управління юстиції Дніпропетровської області було зроблено актовий запис за № 230.

12 вересня 2008 року відповідачем, як Боржником, було укладено з ЗАТ «ОТП Банк», як Кредитором, кредитний договір №ML-311/175/2008.

Водночас, 12 вересня 2008 між позивачем, як поручителем, та ЗАТ «ОТП Банк» було укладено договір поруки №SR-311/175/2008, згідно умов якого позивач зобов`язалася відповідати за повне та своєчасне виконання Боржником його Боргових зобов`язань за кредитним договором №ML-311/175/2008 від 12 вересня 2008 року.

До того ж, в забезпечення виконання боргових зобов`язань за кредитним договором №ML-311/175/2008 від 12 вересня 2008 року, між відповідачем та ЗАТ «ОТП Банк» в цей же день було укладено договір іпотеки № РML-311/175/2008, який був посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кульбідою Н.М. і зареєстрований в реєстрі за №8052. Відповідно до умов вказаного договору, відповідач передав ЗАТ «ОТП Банк» в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

В 2013 році у сторін виник намір покращити житлові умови та придбати квартиру з більшою площею та кількістю кімнат, тому 13 листопада 2013 року квартиру за адресою: АДРЕСА_1 було відчужено за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кірієнко І.М., зареєстрованим в реєстрі за №1613 та того ж дня, тобто 13 листопада 2013 між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , як Продавцями та відповідачем ОСОБА_2 , як Покупцем, було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кірієнко І.М., зареєстрований в реєстрі за №1608. Предметом вказаного договору стала квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Крім цього, 13 листопада 2013 року між відповідачем та ПАТ «ОТП Банк» було укладено договір іпотеки № РML-311/175/2008/1, який було посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кірієнко І.М., зареєстрований в реєстрі за №1612/26. Відповідно до умов вказаного договору, відповідач передав ПАТ «ОТП Банк» в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно довідки АТ «ОТП Банк» за №311-5-311-5/109 від 02 червня 2015 року, відповідач ОСОБА_2 достроково сплатив заборгованість по кредитному договору № ML-311/175/2008 від 12 вересня 2008 року в повному обсязі. Позичальник своєчасно погашав кредит та сплачував відсотки по кредиту.

Враховуючи вказане, обтяження та іпотека були припинені, про що внесено актуальну інформацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно .

На даний час позивач з відповідачем проживають окремо, тому вона змушена була змінити місце проживання та почати мешкати у орендованому житлі. При цьому, відповідач вважає, що і квартира, і все що в ній знаходиться - є його власністю. Таким чином, добровільно вирішити питання розподілу майна відповідач не бажає, а тому позивач змушена звертатися до суду з даною позовною заявою.

На підставі наведеного вище позивач просила суд встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в період з грудня 2003 року по 01 вересня 2007 року; визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 з наступними характеристиками: загальна площа: 71,2 кв.м.; житлова площа: 39,0 кв.м.; кількість кімнат 3 (три), розташована на сьомому поверсі дев`ятиповерхового будинку; визначити частки у спільній сумісній власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 з наступними характеристиками: загальна площа: 71,2 кв.м.; житлова площа: 39,0 кв.м.; кількість кімнат 3 (три), розташована на сьомому поверсі дев`ятиповерхового будинку, рівними, тобто по 1/2 за кожним; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 з наступними характеристиками: загальна площа: 71,2 кв.м.; житлова площа: 39,0 кв.м.; кількість кімнат 3 (три), розташована на сьомому поверсі дев`ятиповерхового будинку та визнати за ОСОБА_2 , право власності на 1/2 частку квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 з наступними характеристиками: загальна площа: 71,2 кв.м.; житлова площа: 39,0 кв.м.; кількість кімнат 3 (три), розташована на сьомому поверсі дев`ятиповерхового будинку та усунути перешкод у здійсненні свого права користування та розпорядження своїм майном шляхом вселення позивача до вищезазначеної квартири.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 грудня 2020 року позов задоволено.

Встановлено факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в період з грудня 2003 року по 01 вересня 2007 року.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 з наступними характеристиками: загальна площа: 71,2 кв.м.; житлова площа: 39,0 кв.м.; кількість кімнат 3 (три), розташована на сьомому поверсі дев`ятиповерхового будинку.

Визнано частки у спільній сумісній власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 з наступними характеристиками: загальна площа: 71,2 кв.м.; житлова площа: 39,0 кв.м.; кількість кімнат 3 (три), розташована на сьомому поверсі дев`ятиповерхового будинку, рівними, тобто по 1/2 за кожним.

Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на 1/2 частку квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 з наступними характеристиками: загальна площа: 71,2 кв.м.; житлова площа: 39,0 кв.м.; кількість кімнат 3 (три), розташована на сьомому поверсі дев`ятиповерхового будинку та визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності на 1/2 частку квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 з наступними характеристиками: загальна площа: 71,2 кв.м.; житлова площа: 39,0 кв.м.; кількість кімнат 3 (три), розташована на сьомому поверсі дев`ятиповерхового будинку.

Усунено перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , права користування та розпорядження квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 шляхом вселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у квартиру АДРЕСА_3 .

Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 судові витрати по справі, а саме судовий збір в сумі 1801, 60 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 12 000 грн.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача.

Зауважує на тому, що судом першої інстанції не взято до уваги, що відповідно до Акту від 30 вересня 2019 року, посвідченого начальником дільниці №1 ТОВ «Житлосервіс-КР», за адресою: АДРЕСА_1 сторони по справі проживали з реєстрацією з квітня 2006 року до листопада 2013 року та вели спільне господарство, а не з 2003 року, як стверджує позивач.

На думку апелянта покази свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у суді першої інстанції зводяться до переказу того, що колись їм розповідала сама позивач, а свідка ОСОБА_7 зводяться до переказу того, що колись йому розповідав батько позивача, тому вони носять загальний характер та не мають жодних конкретних фактів, що позивач та відповідач жили, як подружжя, з 2003 року по 2007 рік та вели спільне господарство.

Також відповідач зазначає про те, що він 13 листопада 2013 року, згідно Договору купівлі продажу, продав свою квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 за 86 316 гривень та цього ж дня він разом з позивачем купили квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 за 179 843 гривні, тобто відповідачем в рахунок квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 було сплачено 86 316 гривень, які є його особистими коштами, тому решта грошових коштів в розмірі 93 527 гривень є спільною сумісною власністю подружжя. Таким чином грошові кошти, які були сплачені відповідачем в рахунок придбання спірної квартири становлять 133 079,50 гривень, в той час як позивача - 46 763,50 гривень, тому її частка не може бути 1/2.

Крім того, відповідач ОСОБА_2 зауважує на тому, що ним та позивачем в період шлюбу був придбаний автомобіль «ШевралеАвео» за 63 100 гривень, проте оскільки стосунки між сторонами почали псуватись, ними було досягнуто домовленість, що відповідач дарує зазначений автомобіль батькові позивача, а позивач таким чином не претендує на частку квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Також апелянт зазначає про те, що ним не чиняться перешкоди у користуванні спірною квартирою, натомість позивач не мешкає в ній добровільно, оскільки перебуває у фактичних шлюбних відносинах з іншим чоловіком, від якого народила дитину.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача позивач, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Крім того, позивач ставить питання про стягнення з відповідача на її користь витрати на професійну правничу допомогу, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 5 000 гривень.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 її представника ОСОБА_8 які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що згідно договору - купівлі продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Пахомовою Н.І. від 03 квітня 2006 року, відповідач ОСОБА_2 03 квітня 2006року придбав квартину, яка розташована за адресою:АДРЕСА_1 за 7497 гривень (том №1 а.с. 72).

Відповідно до Акту від 30 вересня 2019 року, посвідченого начальником дільниці №1 ТОВ «Житлосервіс-КР», за адресою: АДРЕСА_1 проживали з реєстрацією з квітня 2006 року до листопада 2013 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 та вели сумісне господарство (том №1 а.с. 14).

Позивач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 09 червня 2006 року, а відповідач ОСОБА_2 з 08 грудня 2006 року (том №1 а.с. 8-11) .

01 вересня 2007 року сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Жовтоводського міського управління юстиції Дніпропетровської області 01 вересня 2007 року (том №1 а.с. 15).

13 листопада 2013 року за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кірієнко І.М., зареєстрованим в реєстрі за №1613 відповідач продав квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_9 . Згідно п.2.1. зазначеного договору, продаж квартири вчинено за 86 316 грн. (том №1 а.с. 19-20).

Також, 13 листопада 2013 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , як продавцями та відповідачем ОСОБА_2 , як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 з наступними характеристиками: загальна площа: 71,2 кв.м.; житлова площа: 39,0 кв.м.; кількість кімнат 3 (три),розташована на сьомому поверсі дев`ятиповерхового будинку. Договір купівлі продажу посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кірієнко І.М., зареєстрований в реєстрі за №1608. Згідно п.2.1. зазначеного договору, квартира придбана за 179 843грн. (том №1 а.с. 21-22).

Крім того, 13 листопада 2013 року між відповідачем ОСОБА_2 , та ПАТ «ОТП Банк» було укладено договір іпотеки № РML-311/175/2008/1, який було посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кірієнко І.М., зареєстрований в реєстрі за №1612/26. Відповідно до умов вказаного договору, відповідач передав ПАТ «ОТП Банк» в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (том №1 а.с. 25-29).

Згідно довідки АТ «ОТП Банк» за №311-5-311-5/109 від 02 червня 2015 року відповідач ОСОБА_2 достроково сплатив заборгованість по кредитному договору №ML-311/175/2008 від 12 вересня 2008 року в повному обсязі. (том №1 а.с. 30) .

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просила суд встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 , в період з грудня 2003 року по 01 вересня 2007 року; визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 з наступними характеристиками: загальна площа: 71,2 кв.м.; житлова площа: 39,0 кв.м.; кількість кімнат 3 (три), розташована на сьомому поверсі дев`ятиповерхового будинку; визначити частки у спільній сумісній власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 з наступними характеристиками: загальна площа: 71,2 кв.м.; житлова площа: 39,0 кв.м.; кількість кімнат 3 (три), розташована на сьомому поверсі дев`ятиповерхового будинку, рівними, тобто по 1/2 за кожним; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 з наступними характеристиками: загальна площа: 71,2 кв.м.; житлова площа: 39,0 кв.м.; кількість кімнат 3 (три), розташована на сьомому поверсі дев`ятиповерхового будинку та визнати за ОСОБА_2 , право власності на 1/2 частку квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 з наступними характеристиками: загальна площа: 71,2 кв.м.; житлова площа: 39,0 кв.м.; кількість кімнат 3 (три), розташована на сьомому поверсі дев`ятиповерхового будинку та усунути перешкод у здійсненні свого права користування та розпорядження своїм майном шляхом вселення позивача до вищезазначеної квартири.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для його задоволення.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками суду, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Факт спільного проживання, сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові ВС від 19 березня 2020 року по справі № 303/2865/17.

У Постанові від 11 лютого 2021 року у справі №158/431/19 Верховний Суд зробив висновок, що для вирішення майнового спору суд повинен установити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого придбано спірне майно. Належними та допустимими доказами проживання однією сім`єю можуть бути: показання свідків; ділове та особисте листування; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; витяги з погосподарських книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання як рухомого, так і нерухомого майна (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, довідки житлово-експлуатаційних організацій, органів місцевого самоврядування про спільне проживання та ведення господарства.

Утім, самі по собі показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові ВСвід 14 лютого 2018 року у справі №129/2115/15-ц) від 12 грудня 2019 у справі №466/3769/16, вказавши, що спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 62 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є Конституційної гарантією (ст. 129 Конституції України), що передбачено і ст. 12 ЦПКУкраїни.

На суд покладається обов`язок розгляду цивільної справи в межах заявлених сторонами вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи; ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 95 ЦПКУкраїни, письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу позивач посилалась на те, що з грудня 2003 року до 01 вересня 2007 року вона мешкала разом з відповідачем ОСОБА_2 , однією сім`єю, як чоловік та дружина, без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство та побут, несли спільні витрати на організацію спільного існування та 03 квітня 2006 року позивач разом з відповідачем за спільні кошти придбали квартир, яка розташована за адресою:АДРЕСА_1 .

При цьому позивач, згідно вимог ст. 12, 81 ЦПК України, не надала належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи, згідно договору - купівлі продажу квартири, яка розташована за адресою:АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Пахомовою Н.І. від 03 квітня 2006 року, відповідач ОСОБА_2 на момент купівлі зазначеної квартири не перебував ні у фактичнихшлюбних відносинах, ні у зареєстрованому шлюбі та зазначену квартиру купив на особисті кошти у розмірі 7497 гривень (том №1 а.с. 72).

Як вбачається з матеріалів, позивачем, відповідно до вимог ст. 12,81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів її спільного проживання зОСОБА_2 , у період з грудня 2003 року по 01 вересня 2007 року, ведення спільного з ним господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

За таких обставин, оскільки позивачем, відповідно до вимог ст.12,81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували доводи позивача щодо існування між нею та відповідачем відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та побуту, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позову про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в період з грудня 2003 року по 01 вересня 2007 року.

У зв`язку з чим доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині заслуговують на увагу.

Колегія суддів вважає помилковим посилання суду першої інстанції, як на підставу для задоволення позову про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, пояснення свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , оскільки, як вбачається з матеріалів справи, зазначені свідки є подругами позивача та їм відомо про те, що позивач проживала з відповідачем однією сім`єю з грудня 2003 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 , купували однокімнатну квартиру за спільні кошти, за адресою: АДРЕСА_1 зі слів позивача ОСОБА_1 , та пояснення свідка ОСОБА_7 , який є другом батька позивача та про те, що позивач та відповідач купили в 2006 році однокімнатну квартиру, а в 2013 році трьохкімнатну та батько позивача давав частину грошей на придбання квартири, так як зазначені свідки не підтвердили наявність спільного бюджету у позивача з відповідачем, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин та спростовуються матеріалами справи.

При цьому, як вбачається з матеріалів, згідно договору - купівлі продажу квартири, яка розташована за адресою:АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Пахомовою Н.І. від 03 квітня 2006 року, відповідач ОСОБА_2 на момент купівлі зазначеної квартири не перебував ні у фактичних шлюбних відносинах, ні у зареєстрованому шлюбі та зазначену квартиру купив на особисті кошти у розмірі 7497 гривень (том №1 а.с. 72).

При цьому, самі по собі показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. (Постанова Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №129/2115/15-ц).

Крім того, колегія суддів вважає помилковим посилання суду першої інстанції, як на підставу для задоволення позову про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, надані позивачем копії спільних фотографій, оскільки вони не містять інформації щодо дати їх зйомки та не свідчать про факт спільного проживання сторін однією сім`єю без державної реєстрації у період з грудня 2003 року по 01 вересня 2007 року, та не можуть бути визначальними у вирішенні даного питання.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд в Постанові від 12 грудня 2019 у справі №466/3769/16, вказавши, що спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Звертаючись з позовними вимогами про визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та визнання частки у спільній сумісній власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 рівними, тобто по 1/2 за кожним, позивач посилалася на те, що в 2013 році у сторін виник намір покращити житлові умови та придбати квартиру з більшою площею та кількістю кімнат, тому 13 листопада 2013 року їх спільну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 було відчужено за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кірієнко І.М., зареєстрованим в реєстрі за №1613 та того ж дня, тобто 13 листопада 2013 року, між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , як Продавцями та відповідачем ОСОБА_2 , як Покупцем, було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу,зареєстрований в реєстрі за №1608.

Колегія суддів вважає, що зазначені вимоги підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення норм статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Водначас, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування цієї презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Подібний висновок про застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, Постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, а також Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Згідно положень статті 74 СК України, на майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

За змістом статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У статті 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналіз наведених норм сімейного законодавства України дає підстави для висновку про те, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя та у разі вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно договору - купівлі продажу квартири, яка розташована за адресою:АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Пахомовою Н.І. від 03 квітня 2006 року, відповідач ОСОБА_2 на момент купівлі зазначеної квартири не перебував ні у фактичних шлюбних відносинах, ні у зареєстрованому шлюбі та зазначену квартиру придбав на особисті кошти у розмірі 7497 гривень (том №1 а.с. 72).

13 листопада 2013 року, за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кірієнко І.М., зареєстрованим в реєстрі за №1613, відповідач продав квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_9 . Згідно п.2.1. зазначеного договору продаж квартири складає 86 316 грн. (том №1 а.с. 19-20).

Також, 13 листопада 2013 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , як продавцями та ОСОБА_2 , як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 з наступними характеристиками: загальна площа: 71,2 кв.м.; житлова площа: 39,0 кв.м.; кількість кімнат 3 (три),розташована на сьомому поверсі дев`ятиповерхового будинку, договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кірієнко І.М., зареєстрований в реєстрі за №1608. Згідно п.2.1. зазначеного договору, покупка квартири вчинена за 179 843грн. (том №1 а.с. 21-22).

Тобто, квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , сторонами була придбана13 листопада 2013 року, в період перебування у шлюбі.

Однак, враховуючи, що квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 придбана сторонами за ціною 179 843 гривень, при цьому відповідачем було сплачено особисті кошти у розмірі 86 316 гривень, отримані ним від продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала йому на праві особистої приватної власності, що підтверджується договором - купівлі продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Пахомовою Н.І. від 03 квітня 2006 року (том №1 а.с. 72).

Таким чином, грошові кошти у розмірі 93 527 гривень (179 843 86 316=93 527) є спільною сумісною власністю подружжя, з яких позивачу та відповідачу в рівних частках належить по 46 763,50 грн., кожному.

Таким чином, позивачем для придбання спірної квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 у розмірі 179 843 грн. було сплачено грошові кошти у розмірі 46 763,50 грн., натомість відповідачем було сплачено 133 079,50 грн. (86 316 особисті кошти відповідача + 46 763,50( спільні кошти подружжя)=133 079,50).

У зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної відповідача про те, що він 13 листопада 2013 року, згідно Договору купівлі продажу, він продав належну йому на праві особистої власності квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 за 86 316 гривень та цього ж дня він разом з позивачем вони купили квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 за 179 843 гривні, тобто відповідачем в рахунок квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 було сплачено 86 316 гривень, які є його особистими коштами, решта грошових коштів в розмірі 93 527 гривень є спільною сумісною власністю подружжя. Таким чином грошові кошти, які були сплачені відповідачем в рахунок придбання спірної квартири становить 133 079,50 гривень, в той час як позивача 46 763,50 гривень, заслуговують на увагу з вищенаведених підстав.

На підставі наведеного вище, колегія суддів вважає за необхідне визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , 1/2 частину квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , з наступними характеристиками: загальна площа: 71,2 кв.м.; житлова площа: 39,0 кв.м.; кількість кімнат 3 (три), розташована на сьомому поверсі дев`ятиповерхового будинку; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , з наступними характеристиками: загальна площа: 71,2 кв.м.; житлова площа: 39,0 кв.м.; кількість кімнат 3 (три), розташована на сьомому поверсі дев`ятиповерхового будинку та за ОСОБА_2 , право власності на ѕ частки квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , з наступними характеристиками: загальна площа: 71,2 кв.м.; житлова площа: 39,0 кв.м.; кількість кімнат 3 (три), розташована на сьомому поверсі дев`ятиповерхового будинку, оскільки 1/2 частина зазначеної квартири належить відповідачу на праві особистої приватної власності, так як придбана за його особисті грошові кошти.

Колегія суддів вважає, що підлягають задоволенню позовні вимоги позивача про усунення перешкод в користуванні житловою площею та вселення в квартиру, з огляду на наступне.

За статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, у зв`язку з припиненням шлюбних стосунків, позивач та відповідач проживають окремо один від одного. Відповідач мешкає в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , натомість, позивач вимушена орендувати квартиру та мешкати за іншою адресою, оскільки відповідач чинить їй перешкоди у користуванні спірною квартирою: не впускає її до житлового приміщення, поставив сигналізацію, на прохання впустити до квартири не реагує та взагалі ігнорує законні вимоги, що підтверджується зверненням позивача 21 вересня 2019 до Довгинцівського ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області, де її заява зареєстрована в інформаційно-телекомунікаційній системі Інформаційний портал НП України (журналі єдиного обліку) за №19139 (том №1 а.с. 33).

Оскільки, з урахуванням приписів ст. 60 СК України, позивач ОСОБА_1 є співвласником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , у порядку вищезазначених правових норм, вона має право вимагати усунення перешкод у здійсненні свого права користування та розпорядження своїм майном шляхом вселення до вищезазначеної квартири.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц.

У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів вважає за можливе усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 , права користування та розпорядження квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом її вселення у зазначену квартиру.

Таким чином, оскільки судом першої інстанції при вирішенні спору допущені порушення норм матеріального права, що призвели до неправильного вирішення справи, рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення по справі про часткове задоволення позовних вимог позивача про визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 1/2 частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , з наступними характеристиками: загальна площа: 71,2 кв.м.; житлова площа: 39,0 кв.м.; кількість кімнат 3 (три), розташована на сьомому поверсі дев`ятиповерхового будинку; визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/4 частку квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , з наступними характеристиками: загальна площа: 71,2 кв.м.; житлова площа: 39,0 кв.м.; кількість кімнат 3 (три), розташована на сьомому поверсі дев`ятиповерхового будинку та за ОСОБА_2 - права власності на 3/4 частки квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , з наступними характеристиками: загальна площа: 71,2 кв.м.; житлова площа: 39,0 кв.м.; кількість кімнат 3 (три), розташована на сьомому поверсі дев`ятиповерхового будинку та усунення перешкод у здійсненні ОСОБА_1 права користування та розпорядження квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом її вселення у зазначену квартиру.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано ст. 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, урішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Згідно положень ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до положень ч. 1, п. 1, 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно положень ч.ч. 1, 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Верховний Суд у своїй Постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, 23 вересня 2019 року позивач скористалася своїм правом на отримання професійної правничої допомоги, уклала договір про надання правничої допомоги з адвокатом Морозовим Є.Є. та згідно Додаткової угоди до Договору про надання правничої допомоги від 23 вересня 2019року, позивачу надана професійна правнича допомога при розгляді даної цивільної справи (том №1 а.с. 49-56).

Згідно квитанції АТ КБ «ПриватБанк», позивачем сплачено за надання професійної правничої допомоги 12 000 грн. за розгляд справи в суді першої інстанції (а.с. 48) та згідно виписки АТ «Укрсиббанк» віл 01 лютого 2021 року, позивачем сплачено за надання професійної правничої допомоги 5 000 грн. за розгляд справи в суді апеляційної інстанції (том №1 а.с. 245).

Визначаючи розмір витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів враховує, що позивачем були понесені витрати на правничу допомогу, оскільки витрати на правничу допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки за результатами розгляду справи судом апеляційної інстанції апеляційну скаргу задоволено частково та рішення суду скасовано, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з розглядом справи в суді першої інстанції та апеляційної інстанції, пропорційно задоволеним позовним вимогам у розмірі 6 000 гривень.

В іншій частині в задоволені позову відмовити.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю , визнання майна, набутого під час шлюбу, спільною сумісною власністю подружжя, розподіл майна, нажитого під час шлюбу, усунення перешкод в користування житловою площею та вселення в квартиру задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , 1/2 частину квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , з наступними характеристиками: загальна площа: 71,2 кв.м.; житлова площа: 39,0 кв.м.; кількість кімнат 3 (три), розташована на сьомому поверсі дев`ятиповерхового будинку.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 право власності на 1/4 частку квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , з наступними характеристиками: загальна площа: 71,2 кв.м.; житлова площа: 39,0 кв.м.; кількість кімнат 3 (три), розташована на сьомому поверсі дев`ятиповерхового будинку.

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 право власності на 3/4 частки квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , з наступними характеристиками: загальна площа: 71,2 кв.м.; житлова площа: 39,0 кв.м.; кількість кімнат 3 (три), розташована на сьомому поверсі дев`ятиповерхового будинку.

Усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , права користування та розпорядження квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 шляхом вселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у квартиру АДРЕСА_3 .

В іншій частині в задоволені позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 витрати на професійну правничу допомогуза розгляд справи в суді першої інстанції та апеляційної інстанції 6000 (шість тисяч) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 вересня 2021 року.

Головуючий:

Судді: