ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

28 вересня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/3763/21

Головуючий у першій інстанції Карапута Л. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1341/21

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Бобрової І.О.,

суддів Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.

за участю секретаря Зіньковець О.О.

сторони справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі Державне підприємство «Сетам», Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Чернігові Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), ОСОБА_2 , Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», Управління Державної казначейської служби України у м. Чернігові Чернігівської області, Північно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Суми), ОСОБА_3 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 20 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Сетам», Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», Управління Державної казначейської служби України у м. Чернігові Чернігівської області, Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), ОСОБА_3 про витребування майна із чужого незаконного володіння,

місце ухвалення судом першої інстанції рішення - м. Чернігів,

дата складання судом першої інстанції повного тексту рішення -22.07.2021,

У С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Державного підприємства «Сетам», Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Північно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», Управління Державної казначейської служби України у м. Чернігові Чернігівської області, Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), ОСОБА_3 , в якому, після уточнення 04.05.2021 (а.с.36 том 1) просила «витребувати (повернути) з володіння останнього набувача ОСОБА_2 приватне майно ОСОБА_1 : квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , набуте ОСОБА_3 безвідплатно в Центральному відділі державної виконавчої служби у м. Чернігові Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), яке було відчужене у позивачки при проведенні виконавчих дій при виконанні рішення суду боржником ОСОБА_3 ».

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначала, що вона на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 18.04.1996 Виконавчим комітетом Деснянської районної Ради народних депутатів, володіє на праві приватної власності 1/2 часткою у праві спільної часткової власності на чотирикімнатну квартиру, загальною площею 61,2 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Дана частка є самостійним об`єктом цивільних прав.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 23.04.2012, яке набрало законної сили 01.10.2012, в рахунок погашення заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії № 117 від 23.05.2008 у розмірі 252833,98 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки 4-кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в рівних (1/2) частинах.

На підставі вказаного рішення 14.11.2012 було видано виконавчий лист № 2/2506/753/2012.

17.06.2015 було відкрито виконавче провадження № 47956525 з примусового виконання виконавчого листа № 2/2506/753/2012, виданого 14.11.2012 Деснянським районним судом м. Чернігова щодо боржниці ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

19.07.2017 вказане виконавче провадження було закрито у зв`язку з виконанням рішення суду ОСОБА_3 у виконавчому провадженні № 47956703 з примусового виконання виконавчого листа № 2/2506/753/2012, виданого 14.11.2012 Деснянським районним судом м. Чернігова про звернення стягнення на предмет іпотеки.

При цьому, виконавчі дії по реалізації 1/2 частки квартири, що належить позивачці, в її виконавчому провадженні № 47956525 не проводились, вона не відповідала цим майном та рішення суду не виконувала. Квартира за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в рівних частинах, була відчужена виконавчою службою на прилюдних електронних торгах переможцю торгів ОСОБА_2 як одне ціле в рамках виконавчого провадження № 47956703, в якому боржником зазначена лише ОСОБА_4 , а ОСОБА_1 стороною цього провадження не була та участі у прилюдних торгах з продажу своєї частки не приймала. Решта коштів від реалізації квартири була зарахована ОСОБА_3 . На підставі цих даних позивачка вважає, що її майно було безвідплатно передано боржниці ОСОБА_3 .

Вказані обставини неодноразово були встановлені судами при розгляді справ № 750/7330/17, 750/454/20, 750/2548/18, 750/10099/18, 750/68/19, 750/484/20.

При організації та проведенні електронних торгів були допущені численні порушення, спірна квартира зазначена як особиста власність боржниці ОСОБА_3 , приховано інформацію щодо позивачки, яка є її співвласником, зареєстрована та проживає з малолітньою дитиною у вказаній квартирі, незаконно розподілено кошти, отримані від реалізації предмета іпотеки

На думку позивачки, Центральний відділ ДВС у м. Чернігові всупереч її волі незаконно безвідплатно передав ОСОБА_3 самостійний об`єкт цивільних прав позивачки її 1/2 частину квартири. ОСОБА_3 не мала права бути безвідплатним набувачем цього майна та за рахунок його реалізації виконувати свої боргові зобов`язання. Таким чином, відповідно до ч. 3 статті 388 ЦК України, у зв`язку з тим, що майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, позивачка як власник цього майна має право витребувати його від добросовісного набувача ОСОБА_2 в усіх випадках.

За твердженням позивачки в даному випадку не мають юридичного значення: наявність відкритого стосовно позивачки виконавчого провадження, в якому її позбавлено обов`язку індивідуально виконувати рішення суду; створення акту про опис її 1/2 частини квартири, оскільки він для її реалізації на електронних торгах не надавався та іншої частини квартири, належної ОСОБА_3 не стосується; наявність рішення суду про реалізацію предмета іпотеки, на підставі якого проводились виконавчі дії щодо майна боржника ОСОБА_3 ; наявність зареєстрованого права власності ОСОБА_2 на спірну квартиру, оскільки це є наслідком незаконного безоплатного відчуження майна позивачки на користь боржника ОСОБА_3 .

Звертаючись з позовом ОСОБА_1 повністю погоджується з попередніми рішеннями судів, якими не задоволені її вимоги. При цьому зазначає, що суди ніколи не розглядали позбавлення позивачки її приватної власності і порушення її прав і встановили лише один факт, що ОСОБА_2 отримала квартиру на торгах від ОСОБА_4 . Однак в даному позові позивачка вимагає повернення свого майна, яке незаконно та безоплатно вибуло з її володіння та було передано ОСОБА_3 внаслідок незаконного опису її майна у заявці виконавчої служби з його реалізації. Судами не було враховано, що дії державного виконавця з визначення складу майна, що підлягає реалізації, та його оцінки формують суттєві умови угод купівлі-продажу.

Зазначає, що вона є титульним власником 1/2 спірної квартири, забезпечення основного зобов`язання її приватною власністю не могло ніколи виникнути, а за договором іпотеки міг змінитися лише співвласник другої частки квартири.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 20 липня 2021 року у задоволенні позову відмовлено. Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції зауважив, що вказаний у ч. 1 ст. 388 ЦК України перелік підстав, коли власник має право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Виключенням є закріплене у ч. 2 ст. 388 ЦК України правило, згідно з яким майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

З огляду на викладене, враховуючи висновки судів у справах № 750/7330/17, 750/2548/18, 750/10099/18, 750/454/20, а також ту обставину, що реалізація спірної квартири відбулася у порядку примусового виконання рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23.04.2012 у справі № 2/2506/753/2012 про звернення стягнення на предмет іпотеки 4-кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в рівних (1/2) частинах, суд першої інстанції дійшов до висновку, що вказана квартира у відповідності до ч. 2 ст. 388 ЦК України не може бути витребувана у її добросовісного набувача ОСОБА_2 .

Не погоджуючись з вказаним рішенням районного суду ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій вважає висновки суду помилковими, рішення дискримінаційним, таким, що порушує право рівності сторін судового процесу та в порушення статті 6 ЦПК України винесено судом умисно без визначення порушених її прав, без з`ясування фактичних обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги. Просить за результатами розгляду скарги витребувати (повернути) з володіння останнього набувача ОСОБА_2 приватне майно ОСОБА_1 : квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , набуте ОСОБА_3 безвідплатно в Центральному відділі державної виконавчої служби у м. Чернігові Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), яке було відчужене у позивачки при проведенні виконавчих дій при виконанні рішення суду боржником ОСОБА_3 , судові витрати покласти на відповідачів.

Доводи апеляційної скарги зводяться до мотивів позовної заяви. Скаржниця наголошує, що в позовній заяві вона зазначила, що виконавча служба не мала права відчужувати її частину квартири та передавати її у власність боржнику ОСОБА_3 для виконання нею в подальшому рішення суду.

У разі виконання рішення суду від 2012 року позивачка мала права майнового поручителя, які передбачені статтею 11 Закону України «Про іпотеку», а саме кредитора ОСОБА_3 та іпотекодержателя, але була незаконно позбавлена своїх прав майнового поручителя службовими особами ЦВ ДВС у м. Чернігові.

Матеріали справи не містять доказів виконання позивачкою за рахунок її власності ні рішення суду, ні основного зобов`язання боржника ОСОБА_3 , ні передачі позивачці прав кредитора та іпотекодержателя, ні оплати за її приватну власність, якої вона позбавлена.

Суд не дослідив право позивачки, як власника та не встановив яким чином вона була безвідплатно позбавлена права приватної власності на користь ОСОБА_3 . Суд розглянув перехід права власності на квартиру в цілому від ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , але не звернув уваги на те, що ОСОБА_3 не набула права приватної власності на всю квартиру у встановленому законом порядку. Предметом позову є передача квартири ОСОБА_3 для виконання нею судових рішень, натомість суд розглядав передачу квартири ОСОБА_2 , що не було підставою спору. Таким чином, суд не розглянув справу по суті вказаної вимоги, не розглядав правомірність та оплатність переходу права приватної власності позивачки до ОСОБА_3 .

За твердженням скаржниці, розглядаючи справу суд першої інстанції не застосував ряд рішень ВС, в тому числі - висновки ВПВС в постанові від 12.12.2018 у справі № 372/51/16-ц, від 27.03.2019 у справі № 220/421/17 щодо диспозитивності розгляду справи та обов`язку суду при розгляді справи. Не застосував висновок ВПВС, наведений в п. 29 постанови від 15.01.2020 у справі № 367/6231/16-ц, та ВС у справі № 686/25616/13-ц, відповідно до яких частка у праві спільної часткової власності є самостійним об`єктом цивільних прав, яка може бути об`єктом продажу з публічних (електронних) торгів, передачі стягувачу в рахунок погашення боргу, без її виділу в натурі з об`єкта нерухомого майна.

Судом не застосовано правову позицію ВПВС, викладену в постанові від 05.05.2020 у справі № 161/6253/15-ц. Щодо іпотечних правовідносин за участю майнового поручителя не підлягають застосуванню положення параграфа 3 глави 49 ЦК України. Жодним нормативно-правовим актом не передбачено солідарну відповідальність боржника за кредитним договором та іпотекодавцем, боржник за основним зобов`язанням та майновий поручитель іпотекодавець не є солідарними боржниками.

Право приватної власності позивачки на самостійний об`єкт цивільного права зазнало протиправного впливу правопорушниками та зникло безвідплатно, наслідком чого стало незаконне проникнення в її житло без дозволу та рішення суду, незаконне заволодіння житлом, що пов`язано з офіційною реєстрацією права власності позивачки за ОСОБА_2 , яка на прилюдних торгах купила квартиру ОСОБА_3 , яка квартирою не володіла, право власності на квартиру відповідно до положень статті 182 ЦК України за нею зареєстровано не було.

Факт незаконної безвідплатної передачі частини квартири позивачки боржнику ОСОБА_3 підтверджується зверненням ЦВ ДВС у м. Чернігові до ДП «Сетам» із заявкою на реалізацію арештованого майна № 18-17/98/11059 від 29.03.2017, в якій визначено номер виконавчого провадження 47956703, де боржником є ОСОБА_3 , а її майном для реалізації на прилюдних торгах зазначена спірна квартира як єдиний об`єкт її права власності.

Скаржниця також звертає увагу суду, що частина отриманих від реалізації квартири боржника ОСОБА_3 грошових коштів була протиправно перерахована, зокрема, Управлінню державної казначейської служби України м. Чернігові Чернігівської області, а залишок грошових коштів в сумі 31655,18 грн був перерахований ОСОБА_3 . Таким чином доведеним є той факт, що позивачка не отримувала плати за реалізовану спільну квартиру, отже вказане майно було відчужене у неї незаконно та безвідплатно.

Той факт, що електронні торги не визнавалися недійсними, на думку позивачки, не має ніякого юридичного значення, оскільки квартира в цілому не підлягає реалізації на електронних торгах. Рішення суду є незаконним, квартира в цілому не є власністю боржника ОСОБА_3 , акт купівлі-продажу предмета іпотеки є нікчемним відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦК України, оскільки порушує право власності позивачки на самостійний об`єкт цивільного права та порушує її обов`язок виконання судового рішення самостійно своєю власністю.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 Північно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Суми) просить в задоволенні скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін як вмотивоване, обґрунтоване, законне і таке, що прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Відповідно до заяви від 27.09.2021 просить розглянути справу за відсутності свого представника.

Відповідач зазначає, що на примусовому виконанні Центрального відділу ДВС м. Чернігів перебували виконавчі провадження № 47956703 та № 47956525 з виконання виконавчого листа № 2/2506/753/2012, виданого Деснянським районним судом м.Чернігова 14.11.2012 про звернення стягнення на предмет іпотеки 4-кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить в рівних частинах ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки (на підставі іпотечного договору від 23.05.2008) на прилюдних торгах, зі встановленням початкової ціни продажу в розмірі 289370 грн. Стороною виконавчого провадження № 47956703 була ОСОБА_3 , а № 47956525 ОСОБА_1 . Виконавче провадження № 47956703 було закінчене постановою від 13.07.2017 у зв`язку з фактичним виконанням судового рішення. Дана постанова є чинною та в судовому порядку не оскаржена. Виконавче провадження № 47956525 було закінчене постановою від 19.07.2017 у зв`язку з фактичним виконанням судового рішення і дана постанова також є чинною та в судовому порядку не оскаржена. При цьому підставою закриття провадження № 47956525 зазначено фактичне виконання судового рішення згідно з виконавчим документом № 47956703 з примусового виконання виконавчого листа № 2/2506/753/2012, виданого Деснянським районним судом м.Чернігова 14.11.2012 про звернення стягнення на предмет іпотеки 4-кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить в рівних частинах ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки.

Відповідач зазначає, що апелянтка неодноразово використовувала своє право щодо оскарження дій державного виконавця, процедури електронних торгів, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності на частину квартири, однак численними рішеннями судів було надано правильну правову оцінку вказаним обставинам та обґрунтовано відмовлено у задоволенні скарг та позовних вимог.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 відповідачка ОСОБА_2 в особі свого представника - адвоката Осадчої Н.О. просить у задоволенні скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, розгляд справи проводити без участі ОСОБА_2 та її представника.

Відповідачка вважає мотиви та підстави апеляційної скарги безпідставними та необґрунтованими, а рішення суду таким, що винесено відповідно до вимог чинного законодавства, з урахуванням всіх обставин справи з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Звертає увагу, що виконавчий лист № 2/2506/753/2012 був виданий Деснянським районним судом м.Чернігова 14.11.2012 про звернення стягнення на предмет іпотеки 4-кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить в рівних частинах ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки. За результатами проведення електронних торгів з реалізації вказаної квартири переможцем торгів визнана ОСОБА_2 і на підставі свідоцтва про право власності від 14.07.2017 вона є власником цієї квартири.

Відповідачка наголошує, що ОСОБА_1 фактично намагається переглянути рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23.04.2012 у справі № 2/2506/753/12, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру в цілому, яка належить в рівних частинах ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . З моменту проведення електронних торгів позивачка чотири рази зверталась з позовними заявами свідомо змінюючи сторони по справах, змінюючи формулювання однакових підстав з метою прийняття судом позову до провадження. Разом з тим, зазначає, що навіть у разі задоволення позовних вимог, зокрема щодо визнання торгів, протокола, акта недійсними, це не скасувало б судове рішення, для виконання якого ці торги були проведені.

Таким чином, жодних підстав для висновку про порушення прав позивачки та/або порушення вимог законодавства під час проведення оспорюваних електронних торгів, які б вплинули на результати проведення цих торгів та/або на права і законні інтереси позивачки, немає.

Звертає увагу, що судом неодноразово розглядались скарги позивачки на дії виконавчої служби, зокрема у справі № 750/6128/17, в межах якої було надано правову оцінку діям державного виконавця.

Щодо вимоги позивачки про витребування 1/2 частини її приватної власності у спільній власності на спірну квартиру, відповідачка зазначає, що електронні торги з продажу квартири, протокол, акт про торги не визнані недійсними, тому право власності ОСОБА_2 на квартиру не може бути скасовано.

Крім того, на думку ОСОБА_2 , положення статті 388 ч.3 ЦК України, на які посилається позивачка не підлягають застосуванню, оскільки квартира була продана у порядку, встановленому для виконання судових рішень, а отже для правильного вирішення спору застосуванню підлягає частина 2 статті 388 ЦК України.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Чернігові Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) вважає рішення районного суду вмотивованим, обґрунтованим, законним, таким, що прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим просить скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідач зазначає, що ОСОБА_2 , яка придбала спірну квартиру на прилюдних електронних торгах, є добросовісним набувачем та законним власником цієї квартири. Квартира була реалізована в порядку виконання судового рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23.04.2012 у справі № 2/2506/753/12, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру в цілому, яка належить в рівних частинах ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . У зв`язку з викладеним, доводи позивачки про неповноту заявки на реалізацію вказаного майна є необґрунтованими

За доводами відповідача, оскільки квартира була продана у порядку, встановленому для виконання судових рішень, то відповідно до частини 2 статті 388 ЦК України, вона не може бути витребувана у добросовісного набувача ОСОБА_2 .

Право власності ОСОБА_2 на час розгляду справи ніким не оспорено, реєстрація права власності не скасована, документи, на підставі яких остання набула право власності, в судовому порядку не скасовані.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Управління Державної казначейської служби України у м. Чернігові Чернігівської області просить в її задоволенні відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, справу розглядати без участі свого представника.

Зазначає, що депозитні рахунки відкриваються для обліку депозитних сум, які з настанням відповідних умов підлягають поверненню або перерахуванню за призначенням. Органи ДВС мають рахунки в органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, а також рахунки в державних банках для зарахування коштів виконавчого провадження, обліку депозитних сум та зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам.

Отже, твердження позивачки про те, що грошові кошти згідно з ВД № 2/2506/753/2012 від 14.11.2012 в сумі 102,20 грн, вд № 2/2506/533/11 від 16.02.2011 в сумі 102,20, платіжного доручення № 950 в сумі 511 грн, були сплачені Управлінню Державної казначейської служби України у м. Чернігові Чернігівської області, відповідач вважає такими, що не відповідають дійсності.

З огляду на викладене, відповідач вважає рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 обґрунтованим, законним, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 відповідачі Державне підприємство «Сетам», Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», ОСОБА_3 не скористались.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 20.07.2021 відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 була власницею 1/2 частини квартири за адресою АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Виконавчим комітетом Деснянської районної Ради народних депутатів 18.04.1996 (а.с. 14 т.1). Власницею іншої 1/2 частини квартири була мати позивачки ОСОБА_1 відповідачка ОСОБА_3

23 травня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 117 за умовами якого остання отримала кредит на споживчі потреби в сумі 208860 грн з остаточним терміном повернення кредиту не пізніше 22.05.2018 (а.с. 30-35 т.1).

В забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 за кредитним договором, сторони уклали договір іпотеки, згідно з яким ОСОБА_3 та її донька, позивач у справі ОСОБА_1 , надали в іпотеку чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , яка належить їм на праві власності в рівних частинах по 1/2 (а.с. 133-136 т.1).

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 січня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 04 квітня 2012 року, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» 229127,20 грн. заборгованості за вказаним кредитним договором.

Невиконання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 судового рішення від 27.01.2011 стало підставою для звернення кредитора з позовом про стягнення суми заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 23.04.2012 у справі № 2/2506/753/12 позовні вимоги прокурора Чернігівського району в інтересах держави в особі Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, задоволено. В рахунок погашення заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії №117 від 23 травня 2008 року у розмірі 252833,98 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки чотирикімнатну квартиру загальною площею 61,2 кв.м., житловою площею 44,4 кв.м. зі всіма невід`ємними її приналежностями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (по 1/2 частині), шляхом продажу вказаного предмета іпотеки (на підставі іпотечного договору від 23 травня 2008 року) на прилюдних торгах, з встановленням початкової ціни продажу в розмірі 289370 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 01.10.2012 апеляційну скаргу ОСОБА_3 на вказане рішення суду залишено без задоволення, а рішення без змін.

З матеріалів виконавчих проваджень № 47956525 та № 47956703 вбачається, що 14.11.2012 на підставі рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 квітня 2012 року було видано два виконавчі листи за № 2/2506/753/2012, за яким боржниками є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

З виконання вказаних виконавчих листів про звернення стягнення на предмет іпотеки постановами державного виконавця від 17.06.2015 були відкриті виконавчі провадження № 47956525 щодо боржника ОСОБА_1 та № 47956703 щодо боржника ОСОБА_3

24.05.2016 було складено акт опису й арешту належної ОСОБА_1 1/2 частини квартири, а постановою державного виконавця від 24.01.2017 у ВП № 47956525 з метою повного фактичного виконання рішення суду боржником ОСОБА_1 накладено арешт на вказане майно.

24.05.2016 було складено акт опису й арешту належної ОСОБА_3 1/2 частини квартири, а постановою державного виконавця від 24.01.2017 у ВП № 47956703 з метою повного фактичного виконання рішення суду боржником ОСОБА_3 накладено арешт на вказане майно.

29.03.2017 Центральний відділ ДВС м. Чернігів звернувся до Чернігівської філії ДП «Сетам» із заявкою на реалізацію арештованого майна при примусовому виконанні ВП № 47956703 з виконання виконавчого листа 2/2506/753/2012 відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Відсутність у заявці від 29.03.2017 посилань на виконавче провадження № 47956525 (відкритого стосовно боржниці ОСОБА_1 ) не може нівелювати факту звернення стягнення на 1/2 частку квартири, що належала ОСОБА_1 , яке відбувалося в рамках виконання рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 квітня 2012 року. Слід також зазначити, що сама процедура продажу з публічних торгів не може вказувати на безоплатне вилучення відповідачами 1/2 частки квартири, що належала позивачці на користь ОСОБА_3 , на що помилково посилається ОСОБА_1 .

Вказане спростовує доводи скаржниці з цього питання, викладені в апеляційній скарзі.

Згідно з протоколом № 265525 від 22.06.2017 ДП «СЕТАМ» проведено електронні торги з реалізації нерухомого майна, а саме: предмету іпотеки - чотирикімнатної квартири, загальною площею 61,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Переможцем торгів визнана ОСОБА_2 , яка сплатила належну грошову суму в розмірі 353300 грн.

Згідно з витягом про державну реєстрацію права власності № 92071035 від 17.07.2017 квартира АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 14.07.2017, зареєстрованого в реєстрі прав власності за № 2478, що видано на підставі Акту про реалізацію предмета іпотеки, затвердженого в.о. начальника Центрального відділу державної виконавчої служби міста Чернігів Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Є.О. Павленко 10.07.2017.

Кошти від реалізації предмета іпотеки були розподілені відповідно до вимог чинного законодавства, що підтверджується матеріалами виконавчого провадження № 47956703 та копіями розпоряджень та платіжних доручень (а.с. 77-86 т.1).

05.01.2018 ОСОБА_3 звернулась до Центрального відділу ДВС у м. Чернігові із заявою про перерахування коштів в сумі 31665,18 грн, що залишились після задоволення всіх вимог за виконавчими документами за результатами реалізації квартири за адресою АДРЕСА_1 . Відповідно до розпорядження № 47956703 від 23.01.2018, кошти в сумі 31665,18 перераховані на рахунок ОСОБА_3 за її заявою.

Виконавче провадження № 47956703 відносно боржника ОСОБА_3 було закінчене постановою від 13.07.2017 у зв`язку з фактичним виконанням судового рішення.

Виконавче провадження № 47956525 відносно боржника ОСОБА_1 було закінчене постановою від 19.07.2017 у зв`язку з фактичним виконанням судового рішення згідно з виконавчим документом № 47956703.

Закінчення виконавчих проваджень № 47956703 та № 47956525 свідчить про фактичне виконання рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23.04.2012 у справі № 2/2506/753/12.

Постанови про закінчення виконавчих проваджень, як і самі публічні торги від 22.06.2017 з продажу спірної квартири, незаконними в судовому порядку не визнавалися.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках .

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною четвертою статті 41 Конституції України, частиною першою статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності.

Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно з чужого незаконного володіння.

Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідач ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірної квартири в розумінні ст. 330 ЦК України, що сторонами не оспорюється.

Стала практика Європейського суду з прав людини (серед багатьох інших рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які необхідно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи має воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки дотримання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

У постанові Верховного Суду від 11.11.2020 у справі № 206/6702/17 зазначено, що «витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).

Статтею 388 ЦК України передбачені випадки витребування майна власником від добросовісного набувача: якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2016 року у справі № 1522/25684/12).

У пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зазначено, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника. Факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Відповідно, суди в оцінці обставин справи зобов`язані були керуватися тим, що для визначення факту вибуття майна необхідно застосовувати наведений правовий висновок. З урахуванням цього, позивач має розглядатися такою особою, яка втратила володіння своїм майном з моменту державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку за відповідачами у передбачений законодавством спосіб.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19) власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, усіх договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Подібні за змістом правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 01 жовтня 2019 року у справі № 911/2034/16 (провадження № 12-303гс18).

У пунктах 70-72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2201/15-ц (провадження № 14-179цс18) вказано, що: «Право власника згідно з частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388).

Обгрунтовуючи підстави позову ОСОБА_1 наголошувала на тому, що її частина спірної квартири була незаконно та безвідплатно, всупереч її волі відчужена Центральним відділом ДВС у м. Чернігові ОСОБА_3 з метою виконання останньою своїх боргових зобов`язань, отже, відповідно до ч. 3 статті 388 ЦК України, у зв`язку з тим, що майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, позивачка як власник цього майна має право витребувати його від добросовісного набувача ОСОБА_2 в усіх випадках.

Разом з тим, беззаперечним є та обставина, що квартира придбана ОСОБА_2 з публічних торгів, тому апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що обрана позивачем підстава позову ч.3 ст.388 ЦК України не є ґрунтовною, з огляду на частину другу статті 388 ЦК України, яка містить заборону витребування майна від добросовісного набувача, якщо це майно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, тобто з дотриманням вимог закону при виконанні судових рішень.

Умови та порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку на час вчинення виконавчих дій, визначає Законом України «Про виконавче провадження».

Цим Законом визначено загальні правові основи організації та діяльності державної виконавчої служби, її завдання та компетенцію, а також визначено учасників виконавчого провадження, закріплено їхнє права та обов`язки, у тому числі право стягувачів і боржників та інших учасників виконавчого провадження на оскарження дій (бездіяльності) державного виконавця та порядок цього оскарження.

Судами неодноразово розглядались скарги позивачки на дії виконавчої служби та було надано правову оцінку діям державного виконавця.

Вимоги позивача про визнання недійсними електронних торгів, протоколу проведення прилюдних торгів, акту про проведення електронних торгів, скасування свідоцтва про право власності, зокрема у справі № 750/7330/17 (рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 08.09.2017 у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_5 до Центрального відділу державної виконавчої служби міста Чернігів Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області, Державного підприємства «Сетам» Міністерства юстиції України, ОСОБА_2 про визнання недійсними прилюдних (електронних) торгів з продажу предмета іпотеки, а також протоколу проведення електронних торгів та акту про проведені електронні торги, відмовлено), у справі № 750/2548/18 (рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 13.12.2018 в задоволенні позову ОСОБА_1 до ДП «СЕТАМ», Центрального відділу державної виконавчої служби м.Чернігів Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області про визнання недійсними електронних торгів та визнання недійсним протоколу проведення електронних торгів, відмовлено), у справі № 750/10099/18 (рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 19.02.2019 в задоволенні позову ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах ОСОБА_5 до ДП «СЕТАМ», Центрального відділу державної виконавчої служби м.Чернігів Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області, ОСОБА_2 про визнання недійсними електронних торгів, визнання недійсним протоколу проведення електронних торгів, визнання недійсним акту про проведення електронних торгів, скасування Свідоцтва про право власності, відмовлено), у справі № 750/68/19 (рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 15.08.2019 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ДП «СЕТАМ», Центрального відділу державної виконавчої служби м. Чернігів Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області, ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання недійсними електронних торгів, протоколу проведення прилюдних торгів, акту про проведення електронних торгів та скасування свідоцтва про право власності, відмовлено), у справі № 750/454/20 (рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 10.06.2020 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ДП «Сетам», Центрального ВДВС у м. Чернігові Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), ОСОБА_2 , АТ «Державний ощадний банк України», Управління державної казначейської служби України у м. Чернігові Чернігівської області, Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), ОСОБА_3 про витребування майна із чужого незаконного володіння, визнання права власності та скасування свідоцтва, відмовлено).

Вказані судові рішення набрали законної сили, є чинними та у встановленому законом порядку не скасовані.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ні обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку (стаття 129-1 Конституції України).

Основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення (стаття 129 Конституції України).

У пункті 40 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» (Ноrnsbу V. Gгеесе) від 19 березня 1997 року, зазначено, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін.

Зазначене конституційне положення кореспондується з частиною першою статті 18 ЦПК України, згідно якої судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України.

Виконання судового рішення відповідно до рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Оскільки рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23.04.2012 у справі № 2/2506/753/12 про стягнення боргу за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки чотирикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (по 1/2 частині), шляхом продажу вказаного предмета іпотеки (на підставі іпотечного договору від 23 травня 2008 року) на прилюдних торгах, боржниками ОСОБА_3 та ОСОБА_1 фактично виконано, безґрунтовними є доводи скаржниці щодо незаконного безвідплатного відчуження її частини квартири Центральним відділом ДВС на користь ОСОБА_3 з метою виконання останньою рішення суду. Фактично право власності у ОСОБА_3 на належну ОСОБА_1 1/2 частину квартири у встановленому законом порядку не виникало, квартира за адресою: АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в рівних частинах була реалізована при виконанні останніми судового рішення на прилюдних електронних торгах, які відповідно до рішень судів є законними та не були визнані недійсними.

Аналізуючи доводи позивачки, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 фактично зводяться до незгоди останньої з судовим рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 23.04.2012 у справі № 2/2506/753/12, яке набрало законної сили, є чинним та на час звернення з позовом фактично виконаним.

Посилання скаржниці щодо незастосування судом першої інстанції положень частини 3 статті 388 ЦК України до спірних правовідносин є безґрунтовними та зводяться до власного тлумачення позивачкою норм права, оскільки її майно було відчужене у порядку, встановленому для виконання судових рішень, тобто з дотриманням вимог закону при виконанні судових рішень, а тому судом правильно застосовано вимоги частини 2 статті 388 ЦК України як підстави відмови в задоволенні позову.

Доводи скаржниці щодо перерахування всієї суми коштів в розмірі 31665,18 грн, що залишились після задоволення всіх вимог за виконавчим документом за результатами реалізації спірної квартири, на рахунок ОСОБА_3 не вказують про наявність підстав для скасування по суті правильного судового рішення. ОСОБА_1 в даному випадку не позбавлена права звернутись до ОСОБА_3 з вимогами про стягнення частини вказаних коштів.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, правильних висновків суду по суті вирішення справи не спростовують, а зводяться лише до переоцінки доказів та незгоди позивачки з рішенням суду першої інстанції та власного тлумачення норм права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Розглядаючи справу відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, тобто в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні.

Судове рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 20 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О.Боброва

Н.В. Висоцька

О.Є.Мамонова

Повний текст постанови суду складений 01.10.2021.