Постанова

Іменем України

29 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 212/6614/19

провадження № 61-8047св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач),

учасники:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідачі - Криворізька міська рада, Виконавчий комітет Покровської районної у місті ради міста Кривого Рогу Дніпропетровської області,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 лютого 2020 року у складі судді Ваврушак Н. М. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 квітня 2020 року у складі колегії суддів: Барильської А. П., Бондар Я. М., Зубакової В. П.,

ВСТАНОВИВ:

Зміст вимог позовної заяви

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Криворізької міської ради, Виконавчого комітету Покровської районної у місті ради міста Кривого Рогу Дніпропетровської області про визнання права власності на майно за набувальною давністю. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що в 1996 році ОСОБА_2 запропонувала їй доглядати за нею та проживати разом із нею в квартирі АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла та з цього часу вона (позивачка) продовжувала відкрито та безперервно володіти вищевказаною квартирою протягом майже 22 років. ОСОБА_2 була власником квартири з часу реєстрації права власності -11 червня 1993 року, заяву про прийняття спадщини за законом після її смерті, ніхто не подавав, за життя заповіт вона не складала. Вона добросовісно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном, регулярно сплачує платежі за комунальні послуги, виконує поточні та капітальні ремонти, а також підтримує квартиру в належному стані.

Уточнивши 25 листопада 2019 року позовні вимоги, просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 лютого 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що:

- для застосування набувальної давності володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна;

- набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі;

- факт того, що ОСОБА_1 достеменно знала власника спірного майна, виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень статті 344 ЦК України, оскільки у даного майна був і є титульний власник та він був відомий позивачці.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 квітня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Чепурнов В. І., залишено без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 лютого 2020 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачка не довела належними доказами добросовісності набуття спірного нерухомого майна, як необхідної обставини для визнання за нею права власності за набувальною давністю, у даного майна був і є титульний власник та він був відомий позивачці.

Короткий зміст вимог та доводи касаційної скарги

У травні 2020 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшла касаційна скарга, у якій вона, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та постанову судів попередніх інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У касаційній скарзі та її уточненій редакції ОСОБА_1 зазначає, що:

- відмовляючи в задоволені позову, суди виходили з того, що вона знала ОСОБА_2 , а тому виключили можливість застосування приписів статті 344 ЦК України. При цьому, суди першої та апеляційної інстанцій не надали будь-якої оцінки копії листа начальника КП ДОР «Криворізьке БТІ» від 22 листопада 2007 року за № 5643, долученого до позовної заяви, в якому зазначено, що ОСОБА_2 була власником квартири АДРЕСА_1 з часу реєстрації права власності 11 червня 1993 року, книга ЗПВ стр. 489 реєстраційний номер № 489. До часу отримання інформації з Криворізького БТІ в 2007 році їй не було відомо про те, що спірна квартира була приватизована померлою ОСОБА_2 . Більш того, вона вважала, що квартира перебуває в комунальній власності;

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для, набуття права власності, яким могла бути саме неприватизована квартира.

Рух справи в суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2020 року касаційне провадження та витребувано справу із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 22 вересня 2021 року справу призначено до судового розгляду у порядку письмового провадження у складі колегії із п`яти суддів.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 30 червня 2020 року вказано, що підставами касаційного оскарження позивач зазначає порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а саме необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 06 квітня 2020 року у справі № 335/11687/16-ц, від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішення.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що відповідно свідоцтва про право власності на житло від 11 червня 1993 року, виданого органом приватизації, квартира АДРЕСА_2 належала на праві приватної спільної сумісної (спільної або часткової) власності ОСОБА_3 .

Відповідно до листа начальника КП ДОР «Криворізьке БТІ» від 22 листопада 2007 року за № 5643 ОСОБА_3 була власником спірної квартири з часу реєстрації права власності 11 червня 1993 року, книга ЗПВ стр. 489 реєстраційний номер № 489.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

Відповідно до листа відділу місця проживання громадян Виконавчого комітету Покровської районної у місті ради від 04 жовтня 2019 року № 432/02 станом на 04 жовтня 2019 року за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані особи відсутні.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких мотивів.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У частині першій статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу шляхом, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

У частинах першій та четвертій статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2021 року у справі № 621/895/17 (провадження № 61-15792св19) вказано, що «за змістом пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, він застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Правила статті 1277 ЦК України про відумерле майно застосовуються також до спадщини, від дня відкриття якої до набрання чинності цим Кодексом спливло не менше одного року. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 671/22/19 (провадження № 61-9511сво19) висловлено висновок, що «за загальним правилом, дія актів цивільного законодавства в часі має футороспективний характер, тобто спрямована на майбутнє. У зв`язку з чим законодавець передбачає, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Проте із загального правила про застосування актів цивільного законодавства до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ними чинності абзацом 2 пункту 5 Прикінцевих пунктом передбачається виняток. У ЦК УРСР законодавець, на відміну від ЦК України та існування конструкції «відумерлої спадщини», передбачав автоматичний перехід спадщини за правом спадкоємства до держави. Будь-яких дій щодо прийняття спадщини держава не здійснювала. Держава при існуванні юридичних фактів, визначених пунктами 1-5 частини першої статті 555 ЦК УРСР, завжди приймала спадщину і не могла від неї відмовитися. Оскільки держава не мала права відмовитися від прийняття спадщини, то у випадку, коли спадкоємці за законом або за заповітом не прийняли спадщину або відмовилися від спадщини, спадщина вважалася прийнятою державою. З урахуванням того, що в частині першій статті 555 ЦК УРСР закріплювався автоматичний перехід спадщини до держави, та існував строк шість місяців для прийняття спадщини іншими спадкоємцями, то абзац 2 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України може застосовуватися тільки, якщо спадщина відкрилась після ІНФОРМАЦІЯ_3, проте не була прийнята ніким зі спадкоємців, що мали право спадкування відповідно до норм ЦК УРСР. Тому однорічний строк, який встановлений частиною другою статті 1277 ЦК України та в абзаці 2 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, може підлягати обчисленню, починаючи не раніше 01 липня 2003 року». Отже, до спадщини, яка відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_2, застосуванню підлягають норми ЦК УРСР. У частині першої статті 555 ЦК УРСР встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо: спадкодавець все майно або частину його заповідав державі; у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом; всі спадкоємці відмовились від спадщини; всі спадкоємці позбавлені права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу); ні один із спадкоємців не прийняв спадщини. У справах про спадкування щодо спадщини, яка відкрилася до 01 липня 2003 року, належним відповідачем є спадкоємці (спадкоємець), які прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є держава в особі уповноваженого органу. В позовній заяві ОСОБА_1 відповідачем за вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом визначив територіальну громаду Бірківської сільської ради Зміївського району Харківської області, ПАТ «Племінний завод «Червоний велетень». Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

У справі, що переглядається, встановлено, що починаючи з 11 червня 1993 року власником спірної квартири була ОСОБА_3 , яка ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, тому до спірних правовідносин належить застосовувати норми ЦК УРСР.

У позовній заяві ОСОБА_1 визначила відповідачами Криворізьку міську раду та виконавчий комітет Покровської районної у місті ради міста Кривого Рогу Дніпропетровської області.

З урахуванням положень частини першої статті 555 ЦК УРСР у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Криворізької міської ради та виконавчого комітету Покровської районної у місті ради міста Кривого Рогу Дніпропетровської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю судам необхідно було відмовити у зв`язку з неналежним суб`єктним складом відповідачів.

Тому суди зробили правильний висновок про відмову в задоволенні позову, однак помилились щодо мотивів такої відмови.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

Беручи до уваги необхідність врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2021 року у справі № 621/895/17 (провадження № 61-15792св19), колегія суддів вважає, що касаційну скаргу належить задовольнити частково, а рішення та постанову судів попередніх інстанцій - змінити у мотивувальній частині з викладенням їх у редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 лютого 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 квітня 2020 рокузмінити у мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук