Справа № 523/9780/21
Провадження №2/523/3880/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" вересня 2021 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Мурманової І.М.,

за участю секретаря - Нестеренко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 6 в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що їй на підставі договору купівлі-продажу від 09.04.2021 року, належить квартира АДРЕСА_1 . Позивач зазначає, що на момент укладення договору, колишній власник квартири ОСОБА_3 , запевнила покупця, що в провадженні суду перебуває справа щодо визнання її доньки, такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Однак, цивільну справу було залишено без розгляду. Позивач зазначає, що наявність зареєстрованого та не проживаючого в квартирі члена сім`ї колишнього власника, створює позивачу, як власнику перешкоди в користування власністю. На підставі викладеного просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 04 червня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено судове засідання. Сторонам було надіслано копію ухвали суду, відповідачу роз`яснено про право на подання відзиву на позовну заяву.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлена належним чином, разом з цим, на адресу суду надійшла заява представника позивача адвоката Клименко Л.Г., в якій представник зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить розгляд справи провести за відсутності сторони позивача у справі (а.с. 53)

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання також не з`явилась, звернулась до суду з заявою про слухання справи за її відсутності в якій зазначила, що позовні вимоги визнає в повному обсязі, також вказала, що у зв`язку з коротким проміжком часу перебування на території України не має можливості в добровільному порядку знятись з реєстраційного обліку, а відтак просила позов задовольнити в повному обсязі (а.с.50-52).

Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані позивачем письмові докази в їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає задоволенню враховуючи таке.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 09.04.2021 року посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мартьяновою Т.О., зареєстрованого в реєстрі за № 536 - ОСОБА_3 передала у власність (продала), а ОСОБА_1 прийняла у власність (купила) квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з двох житлових кімнат (а.с.18-20).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу зареєстрована за ОСОБА_1 , форма власності: приватна, розмір частки: 1/1 (а.с.13).

Позивач зазначає, що в квартирі, яка належить їй на праві власності, зареєстрована але не проживає відповідач у справі, яка є донькою колишнього власника квартири ОСОБА_3 .

Судом встановлено, що відповідач у справі є донькою колишнього власника квартира ОСОБА_3 . Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , її батьками зазначені: ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с.23).

Згідно відомостей № ЛЗ-29008-ф/л за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрована - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дата реєстрації: ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.31).

Відповідно до Актів про не проживання за місцем реєстрації від 01.12.2020 року, 01.01.2021 року, 05.02.2021 року зазначено, що ОСОБА_2 за місцем реєстрації не проживає більше 10 років, проживає за кордоном. Акти засвідчені головою правління ОСББ «Суворовський-133» Курена О.М. (а.с.38-40).

Крім іншого, факт не проживання відповідача за адресою місця реєстрації, також підтверджується письмовою заявою відповідача, що поданана до суду 16.08.2021 року (вх. 23865) де, ОСОБА_5 , зазначає, що не має можливості самостійно знятись з реєстраційного обліку, та зазначає про повне визнання позовних вимог (а.с.50).

Також, позовна заява містить посилання щодо порушення судового провадження з приводу визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням безпосередньо ОСОБА_3 .

Так, відповідно до ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 25.05.2021 року (справа № 523/3168/21) позовна заява ОСОБА_3 , до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням залишена без розгляду (а.с.17).

На підставі викладеного, судом встановлено, що питання щодо визнання ОСОБА_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням порушувалось перед судом, що у лютому 2021 року.

Враховуючи, що квартира є власністю позивача, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст. ст. 383, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічна норма міститься також у статті 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно з ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Отже, положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції.

Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.).

Матеріали справи не містять відомостей щодо домовленості між сторонами про продовження проживання відповідача у квартирі після її продажу новому власнику, натомість, матеріалами справи встановлено, що відповідач визнала позовні вимоги та зазначила, про відсутність вільного часу щодо зняття з реєстраційного обліку в добровільному порядку.

Вищевикладені обставини свідчать про те, що відповідач не має наміру проживати у квартирі, не є членом сім`ї нового власника, а отже є підстави для визнання її такою, що втратила право користування спірною квартирою.

Право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Аналізуючи наведені норми законодавства та обставини, встановлені по справі, той факт, що ОСОБА_2 не проживає у квартирі, не є членом сім`ї нового власника, суд приходить до висновку, що відповідач, як особа, що власником квартири не є, комунальні послуги не сплачує, реєстрація відповідача у вищевказаній квартирі порушує права позивача, оскільки перешкоджає здійсненню права користування майном, відповідач втратила право користування квартирою, а тому позовні вимоги про визнання її, такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню.

Позивачем не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача.

На підставі ст. ст. 319, 355, 369, 383 ЦК України, ст. ст. 319,405 ЦК України, керуючись ст. ст. 12, 13, 141, 259, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 14.09.2021 року.

Суддя: