Справа №705/4131/21
2-з/705/64/21
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2021 року Суддя Уманського міськрайонного суду Черкаської області Піньковський Роман Володимирович, розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову,

В С Т А Н О В И В:

На адресу суду надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_2 та заборони останньому відчужувати будь-яке майно, набуте під час шлюбу, що є об`єктом спільної сумісної власності.

На підтвердження вимог заяви вказує про те, що шлюб між нею та ОСОБА_2 був укладений 24 листопада 2009 року. Чоловік не мав ніякого майна та не був працевлаштованим, тому з метою організації його занятості за її кошти було придбано вантажний автомобіль для здійснення підприємницької діяльності.

Перебуваючи у шлюбі ними було придбано однокімнатну квартиру та декілька транспортних засобів, які були зареєстровані за відповідачем.

Без її відома відповідач у 2019 році здійснив переоформлення одного з вантажних автомобілів на свого сина від першого шлюбу, не повідомивши її про вказану угоду. Також вона дізналася, що ОСОБА_2 планує без її відома ще одну угоду про переоформлення іншого вантажного автомобіля.

Вважає такі дії ОСОБА_2 таким, що порушують її майнові права, тому з метою недопущення позбавлення її спільно набутого під час шлюбу майна, має намір звернутися до суду з позовом про поділ майна.

Пропозиції щодо зустрічного забезпечення не має, так як забезпеченням, викладеним у цій заяві, ОСОБА_2 не понесе збитків, оскільки таке майно перебуває у спільній сумісній власності, а тому одноосібне розпорядження та відчуження такого майна законом забороняється.

Дослідивши матеріали заяви про забезпечення позову, суд приходить до наступного висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Відповідно до положень ч.1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Відповідно до ч.1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Зміст та форма заяви відповідає вимогам ст. 151 ЦПК України, до заяви додано документ, що підтверджує сплату судового збору відповідно до пп. 4 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір».

Згідно із ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 152 ЦПК України заява про забезпечення позову подається: 1) до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо; 2) одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом; 3) після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа.

Згідно з ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України передбачено, що позов може забезпечуватися шляхом накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.

Згідно із п.п. 4, 5, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Статтею 124 Конституції України закріплено принцип обов`язковості судових рішень, який з урахуванням положень ст.ст. 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Верховний Суд у постанові від 20 травня 2020 року у справі №640/13156/18 (провадження №61-7314св19) зробив правовий висновок, що обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер. Під час оцінки такої співмірності суду необхідно враховувати безпосередній зв`язок заяви про забезпечення позову з предметом позову, співвідношення заявленій вимозі, необхідність вжиття забезпечувальних заходів. При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Разом з тим, суд враховує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників справи.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Виходячи з матеріалів заяви, враховуючи майновий характер позовних вимог, які має намір заявити заявник з урахуванням того, що існує ризик відчуження майна, яке є предметом спору, що свідчить про співмірність заходів забезпечення позову, заявленим позовним вимогам, а також враховуючи доведеність обґрунтованості доводів стосовно того, що у випадку незастосування заходів забезпечення позову протягом всього періоду розгляду спору, існує вірогідність відчуження спірного майна відповідачем третім особам, тому суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для забезпечення позову в обраний заявником спосіб шляхом накладення арешту на майно ОСОБА_2 набуте ним та/чи зареєстроване за ним у встановленому порядку у період шлюбу з ОСОБА_1 , а саме зазначене останньою у заяві про забезпечення позову, оскільки невжиття таких заходів забезпечення позову дійсно може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, у разі задоволення позовних вимог, а заходи забезпечення позову застосовуються судом як гарантія реального виконання рішення суду.

Вказане також буде відповідати вимогам пункту 20 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки з метою забезпечення знаходження майна у володінні відповідача на час судового розгляду позову про право на це майно суд за клопотанням позивача може вжити заходи забезпечення позову, зокрема, накласти арешт на майно.

Тобто у цьому випадку заходи забезпечення позову застосовуються для гарантування виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки, безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Із наданої представником позивача інформації із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 , а також: легкового автомобіля Toyota Camry, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 ; вантажного автомобіля MAN TGA, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 ; напівпричепу-платформи Kogel, 1998 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 ; вантажного автомобіля Renault Magnum, 2002 року випуску, д.н.з. НОМЕР_4 ; спеціалізованого напівпричепу рефрижератора Chereau, 1997 року випуску, д.н.з. НОМЕР_5 ; спеціалізованого напівпричепу рефрижератора, Schmitz, д.н.з. НОМЕР_6 ; вантажного автомобіля MAN TGA, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_7 , вантажного автомобіля, Renault Magnum, д.н.з. НОМЕР_8 та напівпричепу-платформи, Kogel, д.н.з. НОМЕР_9 .

Як вбачається з матеріалів справи, позивач додає лише копії свідоцтв про право власності на дев`ять транспортних засобів та на однокімнатну квартиру, при цьому просить суд накласти арешт на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_2 набуте ним починаючи з 24.11.2009 року, а тому суд позбавлений можливості перевірити кількість та вартість належного відповідачу майна і здійснити висновок про співмірність втручання у його права власності при накладенні арешту на все майно з метою забезпечення позову, та вважає за можливе накласти арешт лише на рухоме та нерухоме майно, яке зазначено у заяві про забезпечення позову та право на яке підтверджено правовстановлюючими документами, що забезпечить фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття такого заходу забезпечення позову, на думку суду, буде становити реальну загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Щодо вимоги вжити заходів забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_2 відчужувати будь-яке майно, набуте ним під час шлюбу з ОСОБА_1 , що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, суд не вбачає підстав для задоволення такої вимоги, оскільки така вимоги заявником взагалі не обґрунтована та не конкретизована, що позбавляє суд можливості визначити дійсну необхідність та співмірність застосування такого виду забезпечення. Заявник ОСОБА_1 зазначає загальними фразами, розпливчато, не уточнюючи ні яке саме майно буде нібито відчужуватися ОСОБА_2 , ні яке ним набуте і є об`єктом спільної сумісної власності, а тому не може бути взяте до уваги судом через невизначеність заявленої вимоги, що може призвести до порушення прав та законних інтересів інших осіб.

Вивчивши заяву про забезпечення позову, враховуючи принципи здійснення цивільного судочинства, співмірність заходів забезпечення позову із заявленими вимогами, а також те, що вжиття заходу забезпечення не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямоване лише на збереження існуючого становища до завершення розгляду справи, суд вважає за можливе частково задовольнити заяву позивача про забезпечення позову.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до вимог ч.4 ст. 152 ЦПК України у разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви заявник повинен пред`явити позов протягом десяти днів, якщо інші строки не встановлено законом,

Згідно ч. 13 ст. 158 ЦПК України заходи забезпечення позову, вжиті судом до подання позовної заяви, скасовуються судом також у разі: 1) неподання заявником відповідної позовної заяви; 2) повернення позовної заяви; 3) відмови у відкритті провадження у справі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 149-153, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подачі позовної заяви задовольнити частково.

Накласти арешт на рухоме та нерухоме майно, зареєстроване за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (рнокпп НОМЕР_10 ; АДРЕСА_2 ), а саме: квартиру АДРЕСА_1 ; легковий автомобіль Toyota Camry, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 ; вантажний автомобіль MAN TGA, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 ; напівпричіп-платформу Kogel, 1998 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 ; вантажний автомобіль Renault Magnum, 2002 року випуску, д.н.з. НОМЕР_4 ; спеціалізований напівпричіп рефрижератор, Chereau, 1997 року випуску, д.н.з. НОМЕР_5 ; спеціалізований напівпричіп рефрижератор, Schmitz, д.н.з. НОМЕР_6 ; вантажний автомобіль MAN TGA, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_7 , вантажний автомобіль Renault Magnum, д.н.з. НОМЕР_8 та напівпричіп-платформу Kogel, д.н.з. НОМЕР_9 .

В задоволенні решти вимог заяви відмовити.

Міри по застосуванню зустрічного забезпечення позову судом не приймалися.

Суд роз`яснює відповідачу, що він може у відповідності до положень ч. 6 ст. 154 ЦПК України звернутися до суду із клопотанням про зустрічне забезпечення. Питання про зустрічне забезпечення вирішується судом протягом десяти днів після подання такого клопотання.

Ухвала набирає чинності з моменту її підписання суддею.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Копія ухвали про забезпечення позову одночасно з направленням заявнику направляється судом для негайного виконання всім особам, яких стосуються заходи забезпечення позову і яких суд може ідентифікувати.

Ухвала може бути оскаржена до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 15 днів з дня винесення ухвали.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Суддя Р. В. Піньковський