Справа № 766/3161/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2021 року Херсонський міський суд Херсонської області у складі:

головуючого судді Майдан С.І.,

за участю секретаря Романенко І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Херсоні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визначення частки у спільному майні,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 23.02.2018 року звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що з 12.07.1996 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , який розірвано згідно свідоцтва про розірвання шлюбу від 15.05.2008 року. В період шлюбу подружжя придбало квартиру АДРЕСА_1 . ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , після його смерті відкрилась спадщина на майно. Позивач звернулась до нотаріуса із заявою про видачу їй свідоцтва на 1/2 частку спільного майна, набутого за час шлюбу на підставі ст.ст.60 ,63 Сімейного кодексу України. Проте, нотаріусом 27.11.2017 року було видано позивачу постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки позивач на момент смерті ОСОБА_6 не перебувала з ним у шлюбі. У зв`язку з чим, позивач звернулася до суду з даним позовом та просить визначити, що частка позивача в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , становить 1/2, та частка ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , становить 1/2; скасувати постанову приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Воєводіної І.М. від 27.11.2017 року про відмову у видачі свідоцтва про право власності на 1/2 частку в спільному майні подружжя.

19.08.2018 року позивач подала до суду заяву, якою уточнила заявлені позовні вимоги та просила визначити, що частка позивача в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , становить 7/8, та частка ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , становить 1/8; скасувати постанову приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Воєводіної І.М. від 27.11.2017 року про відмову у видачі свідоцтва про право власності на 1/2 частку в спільному майні подружжя.

Ухвалою суду від 02.03.2018 року роз`єднано позовні вимоги ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Воєводіної Ірини Миколаївни про скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії та визначення частки у спільному майні. Позовні вимоги ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Воєводіної Ірини Миколаївни про скасування постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії передано до Відділу документального забезпечення і діловодства Херсонського міського суду Херсонської області (канцелярії) для здійснення розподілу справу в неавтоматичному режимі судді Майдан С.І. у відповідності до вимог ч.6 ст.188 ЦПК України та присвоєння номеру справи та провадження. Позовні вимоги ОСОБА_1 визначення частки у спільному майні і визнання права власності залишено в даному провадження під номером справи 766/3161/18 (провадження №2/766/5137/18) та залишено без руху.

28.03.2018 року позивача подала до суду позовну заяву в новій редакції на виконання ухвали суду про залишення позову без руху від 02.03.2018 року.

Ухвалою суду від 27.04.2018 року провадження за справою відкрито та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження до підготовчого засідання.

07.02.2019 року відповідач ОСОБА_2 надала до суду відзив на позовну заяву, згідно якого проти задоволення позовних вимог не заперечує, справу просить розглянути за її відсутності. Зазначила, що до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_6 не зверталась, оскільки була неповнолітня.

07.02.2019 року відповідач ОСОБА_3 надала до суду відзив на позовну заяву, згідно якого проти задоволення позовних вимог не заперечує, справу просить розглядати у її відсутність, зазначила, що спірна квартира була придбана позивачем та ОСОБА_6 , який є її сином, у період шлюбу. Спору щодо поділу майна між ним за життя та позивачем не було, син вважав, що квартира має належати позивачу та доньці.

07.02.2019 року відповідач ОСОБА_4 надав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого проти задоволення позовних вимог не заперечує, справу просить розглянути у його відсутність. Зазначив, що спірна квартира була придбана позивачем та ОСОБА_6 , який є його сином, у період шлюбу. Спору щодо поділу майна між ним за життя та позивачем не було.

Ухвалою суду від 20.06.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою суду від 09.12.2019 року витребувано у приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Воєводіної І.М. завірену належним чином копію спадкової справи щодо майна ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Представник позивача ОСОБА_7 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав, викладених у позові. В останнє судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву, якою просить справу розглядати у відсутність її та позивача, позовні вимоги підтримує.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 надали до суду відзиви, у яких заявлені позовні вимоги визнали та просили справу розглядати у їх відсутність.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, направлені судові повістки повернулися до суду без вручення через відсутність адресата, крім того відповідача було повідомлено про день та час розгляду спарви шляхом розміщення оголошення про виклик відповідача до суду на офіційному веб-сайті Херсонського міського суду Херсонської області.

З урахуванням наданих відзивів на позовну заяву, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності відповідачів, оскільки неявка відповідачів, які належним чином повідомлені про розгляд справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов наступного висновку.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 2, 4, 13 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушено. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено згідно актового запису про одруження №304, зробленого 12.07.1996 року Комсомольським відділом реєстрації актів громадянського стану м.Херсона, ОСОБА_6 та ОСОБА_1 перебували у зареєстровано шлюбі з 12.07.1996 року.

У період перебування у шлюбі подружжя придбало квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 30,9 кв.м., згідно договору №6708 купівлі-продажу ТБ «Ізумруд» від 14.02.2001 року, право власності на яку було зареєстровано за ОСОБА_6 .

Згідно актового запису про розірвання шлюбу №70, зробленого 15.05.2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Голопристанського районного управління юстиції Херсонської області, шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 розірвано.

Згідно актового запису про смерть №462, складеного 03.04.2017 року Херсонським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після його смерті позивач ОСОБА_1 27.11.2017 року звернулася до приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Воєводіної І.М. із заявою, якою зазначила, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 є її колишнім чоловіком, після смерті якого відкрилася спадщина, яка складається із однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , та просить видати їй свідоцтво про право власності на 1/2 частину зазначеної квартири, набутої ними під час перебування у зареєстрованому шлюбі на підставі ст.ст.60, 63 Сімейного кодексу України. Повідомила, що спадкоємцями за законом є: дочка померлого - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , син померлого - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батько померлого - ОСОБА_4 , мати померлого - ОСОБА_3 .

Постановою від 27.11.2017 року приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Воєводіної І.М. відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право власності на 1/2 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , набутої під час перебування у зареєстрованому шлюбі з померлим ОСОБА_6 , у зв`язку з тим, що вчинення такої нотаріальної дії суперечить закону, оскільки шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на момент відкриття спадщини був розірваний, свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя видається лише в разі смерті одного з подружжя. Крім цього, на зазначену квартиру накладено арешт на підставі постанови державного виконавця Калюжного О.Д. ДВС Комсомольського РУЮ в Херсонській області від 25.02.2005 року.

Зі спадкової справи №20/2017, відкритої приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Воєводіною І.М. після смерті ОСОБА_6 , 1970 р.н., який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , вбачається, що із заявою про прийняття спадщини звернувся ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , як син померлого ОСОБА_6 , який був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_2 . На підтвердження родинних відносин з померлим надав повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №72, з якого вбачається, що актовий запис зроблений 16.01.1992 року Комсомольським відділом реєстрації актів цивільного стану Херсонського міського управління юстиції. Відповідно до зазначеного актового запису ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є його батьком.

Свідоцтв про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 згідно матеріалів спадкової справи №20/2017 не видавалось.

Згідно актового запису про розірвання шлюбу №70 від 15.05.2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Голопристанського районного управління юстиції Херсонської області, шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 розірвано.

Згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб відповідно актового запису про реєстрацію шлюбу №42 від 13.06.2008 року, складеного Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Голопристанського районного управління юстиції у Херсонській області, ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_10 та змінила прізвище на " ОСОБА_1 ".

Відповідно до свідоцтва про народження відповідача ОСОБА_2 , згідно актового запису про народження №212 від 09.04.1998 року, її батьком є ОСОБА_6 . На день смерті спадкодавця відповідач ОСОБА_2 була неповнолітньою та відповідно до ч.4 ст.1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину, оскільки відсутня відмова від її прийняття.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є батьками спадкодавця, що підтверджує актовий запис про народження №2079 від 28.05.1970 року. Відповідачі відповідно до відміток про реєстрацію їх місця проживання у паспортах громадян України були зареєстровані в АДРЕСА_2 , тобто разом зі спадкодавцем, а тому відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України є такими, що прийняли спадщину, оскільки в матеріалах спадкової справи відсутня їх відмова від прийняття спащини.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом сумісної власності подружжя.

За змістом ст.63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 01 липня 2015 року (справа №6-612цс15), від 25 листопада 2015 року (справа №6-2333цс15), від 16 грудня 2015 року (справа №6-2641цс15), від 07 вересня 2016 року (справа №6-801 цс 16).

Згідно до п.15, 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» саме по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК України, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності вже не діє. Початок позовної давності для вимоги про поділ майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється від дня коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідно до ст.68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина 1). Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (частина 2).

Як передбачено у ч.1 ст.69 цього Кодексу, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина 3 статті 368 ЦК України) відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 Сімейного кодексу України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Поділ майна подружжя здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності - присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини 1, 2 статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина 2 статті 364 ЦК України).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17, провадження №14-325цс18, Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. За правилом частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Разом з тим, відступити від засади рівності часток подружжя при вирішенні спору про поділ майна суд може на підставі ч.ч.2, 3 ст.70 СК України за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

У заяві про уточнення позовних вимог позивач, посилаючись на положення ст.372 ЦК України, вказує на те, що з розрахунку заборгованості по аліментам відповідно до виконавчого листа №2-928 від 27.07.2010 року у ОСОБА_6 є заборгованість за період з 26.02.2010 року по грудень 2016 року в розмірі 36113,58 гривень. У зв`язку з чим, позивач вважає за можливе збільшити її частку у праві спільної сумісної власності до 7/8.

Інших доказів на підтвердження того, що ОСОБА_6 за життя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї тощо позивачем не зазначено.

Відповідно до ч.3ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 372 ЦК України передбачає, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Сторонами не оспорюється та обставина, що спірна квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , придбана позивачем з її бувшим чоловіком ОСОБА_6 , який помер, у шлюбі, та те, що вона є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

За ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації.

У відповідності із ст.328 ЦК України, право власності вважається набутим, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З урахуванням наведеного, враховуючи положення ст.63 Сімейного кодексу України, оскільки спірна квартира придбана під час шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_1 за спільні кошти і є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, незважаючи на те, що право власності на неї зареєстроване за ОСОБА_6 , доказів того, що позивач та її колишній чоловік ОСОБА_6 за життя домовлялися про поділ спірного майна суду не надано, підстав для відступу від засад рівності часток у праві спільної сумісної власності на спірну квартиру, судом не встановлено, тому суд дійшов висновку про часткове задоволення заявлених позовних вимог та визначення, що частка позивача в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , становить 1/2, та частка ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , становить 1/2.

В іншій частині позовних вимог необхідно відмовити за необгрунтованості.

Керуючись ст.ст.2, 4, 12, 13, 76, 81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, ст.ст.15, 16, 182, 328, 634, 368, 372, 392 ЦК України, ст.ст.60, 63, 68, 69, 70, 71 СК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визначення частки у спільному майні задовольнити частково.

Визначити, що частка позивача ОСОБА_1 в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , становить 1/2, та частка ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , становить 1/2.

В решті позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів безпосередньо до Херсонського апеляційного суду з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У відповідності до п.п.15.5 ч.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через Херсонський міський суд Херсонської області.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи за веб-адресою Херсонського міського суду Херсонської області: https://court.gov.ua/sud2125/.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: С.І.Майдан