Провадження № 22-ц/801/1732/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сичук М. М.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2021 рокуСправа № 127/16331/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Панасюка О.С.,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 травня 2021 року, ухвалене суддею Вінницького міського суду Вінницької області Сичуком М.М.,

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2020 року ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та з урахуванням уточнення позовних вимог просив зняти з реєстраційного обліку відповідачів та визнати їх такими, що втратили право користування квартирою кв. АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовує тим, що згідно ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» право власності на квартиру, загальною площею 60,40 кв.м., житловою площею 34,8 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 було перереєстровано на ТОВ «Кредитні ініціативи», що належала на праві власності ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , та яка була передана ними в якості забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту № 026/0806/88-013 від 17.08.2006.

Правовою підставою для реєстрації права власності ТОВ «Кредитні ініціативи» на нерухоме майно є відповідне застереження в договорі іпотеки від 18.08.2006, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Позивач вказує, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11.11.2020 року № 232094612 за ТОВ «Кредитні ініціативи» було зареєстроване право власності на дану квартиру. Тому в силу ст. 317 ЦК України, відповідачі, втративши право власності на квартиру, одночасно втратили і право користування нею.

ТОВ «Кредитні ініціативи» зазначає, що намагалось вирішити питання в досудовому порядку, надсилали вимогу про добровільне виселення, однак відповідачі продовжують користуватися квартирою та відмовляються добровільно виселятись.

Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом.

Відповідач ОСОБА_1 на позовну заяву подав відзив, в якому вказує на безпідставність та не обґрунтованість зазначених позивачем обставин, просить відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що перереєстрація власності з відповідача та інших співвласників квартири на ТОВ «Кредитні ініціативи» відбулась неправомірно та вимоги позивача суперечать нормам міжнародного прав, які є джерелом права в Україні, а також нормам чинного законодавства України.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17 травня 2021 року в задоволені позову відмовлено.

Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17 травня 2021 року стягнуто з ТОВ «Кредитні ініціативи» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 гривень.

Не погодившись з рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу. Посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В якості основного доводу позивач посилається на те, що суд не врахував, що оскільки відповідачі не є власниками квартири, тому не мають права проживати в ній. Відтак, порушуються права позивача користуватися та розпоряджатися нерухомим майном, як власника.

Відповідач ОСОБА_2 правом подання письмового відзиву на скаргу не скористалася.

В свою чергу відповідач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін. Також просить розглянути справу у його відсутність.

Позивач ТОВ «Кредитні ініціативи» в судове засідання не з`явилося, однак подало заяву про розгляд справи у його відсутність та просило скасувати рішення суду першої інстанції.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засіданні також не з`явилась, про причини своєї нявки суд не повідомила.

Суд вирішив розглянути справу у відсутність нез`явившихся сторін, неявка яких не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 18.08.2006 між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 укладено іпотечний договір № 026/0806/88-013-Z-01 (а.с. 1-5).

П. 1 даного договору передбачає, що сторони уклали цей договір згідно з кредитним договором № 026/0806/88-013 від 17.08.2006 іпотекодержатель надав ОСОБА_1 кредит в сумі 30 000,00 доларів США.

З п. 2 договору слідує, що на забезпечення виконання основного зобов`язання, іпотекодавці передають в іпотеку іпотеко держателю належне їм на праві власності майно: квартиру за АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.07.2020 право власності на квартиру зареєстровано за ТОВ «Кредитні ініціативи» (а.с. 6-7).

З довідок про реєстрацію місця проживання особи № 50483, № 50484 від 19.10.2020 вбачається, що відповідачі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 62-63).

06.07.2020 за № 4529 ТОВ «Кредитні ініціативи» на адресу ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 направило вимогу про добровільне виселення, у випадку невиконання ними даної вимоги, ТОВ «Кредитні ініціативи» повідомило про намір звернення до суду та органів державної виконавчої служби з метою примусового виселення (а.с. 10).

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що при зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя позивач був обізнаний про наявність обтяжень спірної квартири, яка належала на праві власності іпотекодавцям відповідачам, зокрема, про наявність відповідних речових прав ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які були власниками квартири, зареєстровані і проживають у спірному житловому приміщенні. Ч. 2 ст. 109 ЖК України на час реалізації прав іпотекодержателя містила заборону виселення осіб без надання іншого житлового приміщення у випадку, якщо квартира придбана не за рахунок коштів, отриманих у позику, тому позивач мав можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку з невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою, а також мав усвідомлювати, що права власника спірної квартири обмежуються у зв`язку з наявністю прав осіб, які мають право користування вказаною квартирою.

Також, суд відмовив у примусовому знятті з реєстраційного обліку відповідачів, оскільки вимога може бути пред`явлена лише до органу реєстрації у разі відмови останнього у вчиненні таких дій за наявності передбачених ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» підстав, в тому числі за наявності рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення особи права користування житловим приміщенням.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком, оскільки він зроблений з дотриманням норм матеріального та процесуального права із правильним застосуванням правових висновків.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Статтею 391 Цивільного кодексу України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Встановивши, що позивач набув право власності на спірну квартиру у порядку, передбаченому Законом України «Про іпотеку», тому й питання про втрату права на користування житлом його колишніх власників має вирішуватися відповідно до цього Закону. Виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 ЖК УРСР.

Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР(постанови Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі№ 6-197цс16, від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1484цс15).

Отже, за змістом статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого приміщення, що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Іпотекодержатель, а нині новий власник спірного житлового приміщення, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі.

Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) та від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19).

Як вбачається із матеріалів справи, право власності на квартиру зареєстровано за ТОВ «Кредитні ініціативи», у зв`язку з невиконання своїх зобов`язань відповідачами за кредитним договором згідно ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» .

Підставою для реєстрації права власності ТОВ «Кредитні ініціативи» на нерухоме майно є відповідне застереження в договорі іпотеки від 18.08.2006 із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказував на те, що шляхом внесення змін до Державного реєстру ТОВ «Кредитні ініціативи» є новим власником квартири, який набув право власності на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення у позасудовому порядку. Зазначав, що наявні перешкоди у користуванні своєю власністю, оскільки в ній зареєстровані відповідачі, які відмовляються виселятися з квартири.

Тобто, позивач фактично не погоджується із тим, що відповідачі продовжують проживати та користуватися квартирою, посилаючись на те, що порушуються його права, як власника квартири.

Однак, колегія суддів наголошує на тому, що відповідачі вселились в квартиру та набули права користування нею на законних підставах.

Сам по собі факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для позбавлення права на житло колишнього власника цього нерухомого майна та/або членів його сім`ї, оскільки таке є втручанням у право на житло в розумінні положень ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що іпотекодержатель, як потенційний (у разі невиконання боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою) новий власник спірного житлового приміщення, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідача на користування спірною квартирою, при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі й право користування житлом.

Крім того, суд першої інстанції, обґрунтовано зазначив, що вимога позивача пред`явлена до відповідачів про примусове зняття з реєстраційного обліку є необґрунтованою, оскільки таку вимогу може бути пред`явлено лише до органу реєстрації у разі відмови останнього у вчиненні таких дій за наявності передбачених ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» підстав, в тому числі за наявності рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення особи права користування житловим приміщенням.

Вирішуючи спір, судом першої інстанції врахував вимоги як міжнародних договорів, так і національного законодавства, позицію неодноразово підтриману Великою Палатою Верховного Суду та врахував інтереси сторін спірних правовідносин, а тому дійшов правильного висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають до задоволення.

Прийнявши до уваги зазначені вище обставини, а також вимоги законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права, які регулюють правовідносини сторін та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою.

Позивач в апеляційній скарзі посилається на те, що він є єдиним власником квартири, та зазначає, що на час розгляду справи набуття права власності та її реєстрація неправомірними та недійсними не визнанні і не скасовані.

У відзиві на позовну заяву та на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 вказував на те, що на судовому розгляді знаходиться справа про скасування рішення державного реєстратора щодо реєстрації за ТОВ «Кредитні ініціативи» права власності на дану квартиру.

Так, постановою Верховного Суду від 21.07.2021, рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Тобто, на даний час вирішується спір щодо реєстрації за ТОВ «Кредитні ініціативи» права власності на квартиру і остаточне рішення в справі не ухвалено.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачі проживають у квартирі без будь-яких правових підстав, є необґрунтованими, оскільки не відповідають фактичним обставинам справи та суперечать правовим положенням, які регулюють дані правовідносини.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що у зв`язку з набуттям позивачем права власності на дану квартиру відповідачі за вважаються такими, що втратили право користування нею, а їх перебування на реєстраційному обліку у житловому приміщення позбавляє законного власника розпоряджатися своїм майном, відхиляються колегією суддів з огляду на те, що сам по собі факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для позбавлення права на житло колишнього власника цього нерухомого майна та/або членів його сім`ї.

З огляду на викладене, позивач в супереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України не довів ті обставини, на які посилався в позовній заяві.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи скаржника про те, що суд не дав оцінки доказам, колегією суддів не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення скаржником норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга не містить обставин, які б спростовували висновки суду і свідчили б про порушення судом норм процесуального та матеріального права, тому з огляду на положення ч. 2 ст. 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 29 вересня 2021 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді О.В. Ковальчук

О.С. Панасюк