Справа № 135/867/21
Провадження № 2/135/272/21
17.09.2021 м. Ладижин Вінницька область
Ладижинський міський суд Вінницької області у складі:
головуючого судді Волошиної Т.В.,
за участі секретаря судових засідань Ступак Ю.О.,
розглянувши у спрощеному позовному провадженні з викликом (повідомленням) осіб цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації,
I. Стислий виклад позиції позивача та відповідача.
10 серпня 2021 року до Ладижинського міського суду надійшла цивільна справа за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації.
Позов обґрунтувала тим, що позивачу належить квартира розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яку їй виділила адміністрація та профком Ладижинської ТЕС від 05.02.2003. В даній квартирі тимчасово зареєстрований її колишній чоловік ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак, відповідач у вказаному житлі не проживає понад один рік. Адреса теперішнього місця проживання позивачу невідома. Не зняття з реєстраційного обліку відповідача створю суттєві перешкоди для здійснення її прав, як власника квартири.
Відповідач ОСОБА_2 відзив на позов не надав.
ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.
Позивач ОСОБА_1 подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.
ІІІ. Інші процесуальні дії у справі.
Оскільки відповідач була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання (стаття 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК)), в судове засідання не з`явилась без поважних причин, а позивач не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи, судом було постановлено ухвалу про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам статей 280-281 ЦПК.
Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Ухвалою суду було постановлено проводити розгляд справи у порядку спрощеного провадження.
ІV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст правовідносин.
Позивач ОСОБА_1 являється власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією ордера №131 (а.с. 10), виданого на підставі рішення адміністрації та профкому Ладижинської ТЕС від 05 лютого 2003 року (а.с. 9).
20 березня 2015 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , після одруження остання отримала прізвище « ОСОБА_1 », що підтверджується копією свідоцтва про одруження серія НОМЕР_1 (а.с.8).
З копії паспорта громадянина України серія та номер НОМЕР_2 виданого ОСОБА_1 вбачається, що вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 5).
З копії посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_3 , виданої ОСОБА_2 , вбачається що він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,(а.с. 7), а також цей факт підтверджується відповіддю на запит № 23-17-639 від 12 серпня 2021 року, наданою виконавчим комітетом Ладижинської міської ради (а.с. 16).
В позовній заяві позивач ОСОБА_1 зазначила, що у спірній квартирі відповідач був вселений за її згоди в якості члена сім`ї. Проте, вже понад рік він не проживає.
З часу вибуття, відповідач ОСОБА_2 з реєстрації у належній позивачу квартирі добровільно не знімається, що створює для позивача значні незручності та перешкоди у використанні власної квартири для проживання та вчинення певних правочинів щодо нього для забезпечення її цілісності та недоторканості.
Крім того, обставини щодо не проживання відповідача ОСОБА_2 в квартирі позивача підтверджуються копіями картрозрахунків про оплату житлово-комунальних послуг на кв. АДРЕСА_1 , з яких вбачається, що рахунки по сплаті житлово-комунальних послуг записані на ім`я позивача (а.с. 11-12).
V. Оцінка Суду.
Частиною 1 ст. 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Частиною 2 ст. 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Разом із тим, суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивача, як власника квартири, захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.
Відповідного висновку дійшла і Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 жовтня 2020 року (справа № 447/455/17).
В даному випадку спір виник між власником жилого приміщення, який є одночасно і його користувачем, та іншим користувачем цього приміщення з приводу користування житлом.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
В такому випадку відповідачем до суду не було надано жодних доказів, що він проживає в спірній квартирі, користується нею, доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання в спірній квартирі або доказів на підтвердження чинення йому перешкод у проживанні в спірному житлі. З відповідними вимогами про усунення перешкод у користуванні житлом або вселення до суду відповідач не звертався.
При цьому, тривала відсутність відповідача свідчить про те, що він має інше місце проживання, а матеріали справи підтверджують те, що він не є власником житла, в якому проживає позивач, а тому визнання відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням не буде свідчити про втрату ним житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власника такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві».
Таким чином судом встановлено та відповідачем не спростовано, що він не проживає у спірній житловій квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 з понад один рік, а тому є підстави для визнання його такою, що втратив справо користування вказаним майном.
Виходячи з викладеного вище, суд розглянувши справу в частині позовних вимог щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням і на підставі доказів, поданих учасниками справи, приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими і підлягають задоволенню.
При цьому, позивачем ставиться питання про зняття відповідача з реєстраційного обліку. Дані позовні вимоги не можуть бути задоволені судом з огляду на таке.
Відповідно до частини першої ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Таким чином відсутні підстави задоволення позовних вимог у частині зняття ОСОБА_2 з реєстраційного обліку, оскільки наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, відповідно до зазначеного вище закону є підставою для зняття особи з реєстрації.
Слід зауважити, що у вказаному вище Законі наявна пряма вказівка на те, що рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку. Відтак, потреби дублювати і встановлювати це рішенням суду потреби немає.
При таких обставинах суд задовольняє позовні вимоги частково.
VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.
Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 грн 00 коп.
На підставі викладеного та керуючись статтями 2, 5, 10-13, 18, 258-259, 263-265,280-283 Цивільного процесуального кодексу України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .
В іншій частині вимог про зняття з реєстрації місця проживання відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір у розмірі 908 грн 00 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду через Ладижинський міський суд Вінницької області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Ім`я (найменування) сторін:

- позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт серія НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 .

- відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , посвідка на постійне місце проживання: серія НОМЕР_3 .

Заочне рішення складено та підписано суддею 17.09.2021.

Суддя