П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2021 року місто Київ

справа № 370/1498/20

провадження №22-ц/824/10023/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Журавльова Д.Д.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Косицькою Вікторією Юріївною,

на рішення Макарівського районного суду Київської області від 31 грудня2020 року, ухвалене у складі судді Мазки Н.Б.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики та договором поруки,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за договором позики та про притягнення до солідарної відповідальності в якості поручителя.

Позов обґрунтовано тим, що 15 січня 2017 року між позивачем та громадянином Російської Федерації ОСОБА_2 в м.Харкові був укладений договір позики грошових коштів у розмірі 450000 доларів США, 50000 Євро, 370000 доларів США, 345000 доларів США, 32000000 грн. з метою реалізації відповідачем ОСОБА_2 бізнес проекту, про що відповідачем була надано розписку. Строк погашення боргу складав 1 січня 2020 року.

10 січня 2018 року відповідач ОСОБА_2 повідомив позивача про те, що за надані кошти він придбав квартиру у Москві та не здійснив інвестування у бізнес проект, як було домовлено між сторонами та закріплено умовами розписки. У зв`язку з цим відповідач ОСОБА_2 звернувся до позивача з проханням про укладення нового договору позики на суму 250000 доларів США, 700000 доларів США, 400000 доларів США, 50000 доларів США, 300000 доларів США, про що відповідачем було складено нову розписку позивачу. Строк повернення грошових коштів 1 січня 2020 року.

Пізніше, 19 листопада 2019 року під час перемовин з позивачем, ОСОБА_2 повідомив позивача про те, що він не інвестував грошові кошти, що були предметом договорів позики у бізнес проект, гроші були розстрачені на особисті та сімейні цілі. В той же час відповідачем було складено заяву про визнання всієї суми боргу перед позивачем у розмірі 2865000 доларів США, 50000 Євро, 32000000 грн.

Оскільки ОСОБА_2 тривалий час не виконував свої боргові зобов`язання, ОСОБА_3 , громадянка України, звернулась до позивача з пропозицією виступити поручителем за грошовими зобов`язаннями позичальника та на підтвердження своїх намірів надала позивачу відповідну розписку від 1 березня 2020 року.

Станом на дату подання позовної заяви ОСОБА_2 свого обов`язку щодо погашення суми боргу не виконав. Оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, позивач просив солідарно стягнути з відповідачів заборгованість за договором позики в сумі 32578782 грн. з урахуванням встановленого індексу інфляції, 2865000 доларів США, 50000 Євро, 3 річних за прострочення грошового зобов`язання в розмірі 41444 долари США, 723 Євро, 462904 грн.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 31 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 2865000 доларів США, 50000Євро, 32578782 грн.88 коп. з урахуванням встановленого індексу інфляції, 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання в розмірі 41444 долари США, 723 Євро, 462904 грн.

В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, яка підписана його представником адвокатом Косицькою В.Ю., в який просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , посилаючись на те, що справу розглянуто судом за відсутності відповідача ОСОБА_2 , не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права.

Зокрема, посилається на те, що матеріали справи не містять жодних документів про направлення ОСОБА_2 повісток. В інформації з офіційного сайту Укрпошти, на яку посилається суд першої інстанції не зазначено ні прізвище особи, якій направлялися рекомендовані листи, ні інформації щодо адреси отримувача листа. Доказів, що саме з такими номерами відправлялись рекомендовані листи відповідачу ОСОБА_2 матеріали справи не містять. За інформацією Державної прикордонної служби України від 14 квітня 2021 року ОСОБА_2 протягом 2020-2021 років не знаходився на території України та фізично не міг отримувати будь-яких документів, якщо б такі навіть направлялись на його адресу реєстрації в Україні.

Судом першої інстанції допущені порушення ст.ст.12, 223 ЦПК України, ст.55 Конституції України, та норми міжнародного законодавства, зокрема, положення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, посилається на те, що справа розглянута у його відсутність, а суд першої інстанції не вжив всі можливі та допустимі заходи щодо повідомлення відповідача ОСОБА_2 чим порушив його право знати про час і місце судових засідань, що є порушенням права на доступ до правосуддя. Наявна в матеріалах справи телеграма, нібито направлена ОСОБА_2 , ним не направлялася, документ, що міститься в матеріалах справи, не містить жодного підпису.

Судом першої інстанції були порушені норми ст.83 ЦПК України, зокрема, щодо порядку та строків подання доказів, якими є довідка ПАТ «Банк національний кредит» від 2 березня 2018 року. Прийняття судом першої інстанції доказу без наведення мотивів такого рішення та не встановлення факту неможливості своєчасного його подання суду з причини, що об`єктивно не залежали від учасника справи, ігнорування вимог щодо необхідності направлення доказів іншим учасникам справи порушило принцип змагальності сторін, оскільки ОСОБА_2 був позбавлений можливості подавати нові докази на спростування доказу, що наданий позивачем до суду першої інстанції. Крім того, апелянт посилається на те, що станом на 2018 рік банк знаходився в стадії ліквідації, виплати кредиторам банку здійснювались Фондом в межах 200000 грн.. Доказів того, що гроші, які обліковувались на рахунках позивача в банку, який ліквідується, були йому видані банком, чи виплачені Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, матеріали справи не містять.

Суд формально віднісся до розгляду справи, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, а висновки, викладені у рішенні суду, не відповідають обставинам справи. Зокрема посилається на те, що в травні 2018 року, на що посилається суд в своєму рішенні, жодного договору між сторонами на суму 1700000 доларів США не укладалось, судом не з`ясовані обставини щодо відносин між ОСОБА_2 та поручителем ОСОБА_3 , чи були вони знайомі між собою. Суддя відкрив провадження у справі без встановлення, що ця справа підсудна саме цьому суду, що вказує на заінтересованість судді в розгляді цієї справи.

Висновки експертизи не можуть вважатися достовірними, оскільки експертиза проводилась на підставі документів, які використовувались в якості вільних зразків, наданих позивачем і не відомо, чи є ці документами оригіналами, оскільки це особисті документи відповідача ОСОБА_2 і не могли знаходитись у позивача. Проведена почеркознавча експертиза здійснювалась без надання експертам експериментальних та вільних зразків підпису ОСОБА_2 , а також без дотримання процедури надання ОСОБА_2 для ознайомлення та впізнання відповідних підписів, що передавались експертам.

У відзиві на апеляційну скаргу Бородай М.С. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судове засідання ОСОБА_3 не з`явилася, будучи повідомленою про день та час розгляду справи, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (т.2 а.с.107), причини своєї неявки суду не повідомила, у зв`язку з чим колегія вважала за можливе розглянути справи у її відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 адвокат Косицька В.Ю. апеляційну скаргу підтримала і просила її задовольнити.

Представник ОСОБА_1 адвокат Бородай М.С. проти доводів апеляційної скарги заперечував і просив рішення як законне і обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Установлено, що 15 січня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 , як позичальник отримав від ОСОБА_1 в борг грошові кошти в сумі 450000 доларів США, 50000 Євро, 370000 доларів США, 345000 доларів США, 32000000 грн. з метою інвестування коштів у бізнес проект, що було оформлено розпискою, підписаною ОСОБА_2

10 січня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений ще один договір позики, відповідно до умов якого останній як позичальник тримав від ОСОБА_1 у борг 1700000 доларів США з метою інвестування даних коштів у бізнес проект, про що було складено розписку.

У подальшому у процесі перемовин щодо виконання договорів позики між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 19 листопада 2019 року ОСОБА_2 написав заяву про визнання всієї суми боргу перед позивачем у сумі 2865000 доларів США, 50000 Євро, 32000000 грн.

Відповідно до довідки № 65-5-02/03/414 від 2 березня 2018 року, виданої ПАТ «Банк національний кредит», на особистому рахунку ОСОБА_1 за період з 1 січня 2015 року по 1 січня 2018 року обліковувались кошти у розмірі 141731368 грн.

Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України №СЕ-19/111-20/48426-ПЧ від 6 листопада 2020 року, експерт дійшов висновку про те, що підпис від імені ОСОБА_2 внизу справа навпроти друкованого тексту « ОСОБА_2 15.01.2017 года» у розписці від 15 січня 2017 року, виконаний ОСОБА_2 ; підпис від імені ОСОБА_2 внизу справа навпроти друкованого тексту « ОСОБА_2 10.01.2018 года» у розписці від 10 січня 2018 року, виконаний ОСОБА_2 ; підпис від імені ОСОБА_2 внизу справа навпроти рукописного запису «19.11.2019» у заяві про визнання всієї суми боргу від 19.11.2019, виконаний ОСОБА_2 .

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що вимоги позивача до відповідача ОСОБА_2 є обґрунтованими та доведеними. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив із того, що розписка ОСОБА_3 , яка міститься в матеріалах справи підписана лише однією стороною, не містить істотних умов договору поруки, зокрема предмету договору, оскільки в ній відсутні посилання на основне зобов`язання за яким поручається поручитель та інших умов, що визначені законом і є необхідним для договору позики, сума боргу ОСОБА_2 , строк її погашення. Отже, по своїй суті розписка не являється договором поруки.

Висновки суду першої інстанції в оскаржуваній частині (рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 відповідачем ОСОБА_2 не оскаржується) ґрунтуються на встановлених обставинах, судом правильно застосовані норми матеріального права, порушень норм процесуального права судом не допущено, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначено кількості речей (ст.1047 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчую отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такий самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Суд першої інстанції, дослідивши укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договори позики 15 січня 2017 року, від 10 січня 2018 року, які відповідачем не ос порені, а також власноруч написану ОСОБА_2 заяву, датовану 19 листопада 2019 року, дійшов правильного висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини, що ґрунтуються на договорах позики, за умовами якого відповідач грошові кошти взяв у боргу у позивача та зобов`язався їх повернути у строк, визначений у договорі.

Встановивши, що ОСОБА_2 свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів у встановлений строку не виконав, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення суми боргу.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що суд першої інстанції безпідставно поклав в основу рішення суду висновок судової почеркознавчої експертизи від 6 листопада 2020 року, оскільки такий висновок є неналежним доказом, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимог і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч.1, 2 ст.7 ЦПК України).

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом ( ч.1 ст.78 ЦПК України).

Відповідно до ст.103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. Питання, з яких має бути проведена експертиза, що призначається судом, визначається судом. Учасники справи мають право запропонувати суду питання, роз`яснення яких, на їхні думку, потребує висновку експерта.

Особливості призначення та проведення почеркознавчої експертизи визначаються Науково-методичними рекомендаціями з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 8 жовтня 1998 року № 53/5. Згідно з п.1.1 Методичних рекомендацій для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів. Відповідно до п.1.3 Методичних рекомендацій, для проведення досліджень орган (особа), який (яка) призначив(ла) експертизу ( залучив(ла) експерта), повинен(на) надати експерту вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки почерку (цифрових записів, підпису) особи, яка підлягає ідентифікації.

Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 21 серпня 2020 року у цій справі була призначена судова почеркознавча експертиза підпису. В ухвалі зазначені про надання експертам в якості вільних зразків підпису ОСОБА_2 оригінали документів. Експериментальні зразки підпису ОСОБА_2 експертам надані не були, про що зазначено в ухвалі суду.

Жодний нормативно-правовим акт, що регулює питання призначення та проведення експертизи не містить заборон щодо проведення експертизи без експериментальних або умовно-вільних зразків підпису. Питання щодо визначення достатності наданих органом (особою), який (яка) призначив(ла) експертизу, належить експерту.

При проведенні експертизи від судового експерта до суду не надходило клопотань щодо неможливості проведення експертизи та надання додаткового матеріалу.

Висновки експертизи є категоричними, ясними, повними, сумнівів щодо їх правильності не виникає.

Зазначаючи в апеляційній скарзі щодо порушення порядку збирання документів для надання їх експерту в якості вільних зразків підпису, в той же час апелянт не заперечує належність цих документів йому, а також факт виконання підпису в цих документах сааме ним. З урахуванням такої позиції відповідача ОСОБА_2 , сам по собі факт відсутності експериментальних зразків підпису відповідача ОСОБА_2 не дає підстав вважати, що висновок судової експертизи є необґрунтованим, або цей висновок викликає сумніви в його правильності.

Стороною відповідача ОСОБА_2 не надані належні та допустимі докази на спростування висновків судової почеркознавчої експертизи. Направлений відповідачем до суду першої інстанції висновок Автономної некомерційної організації по проведенню недержавних судово-експертних висновків «Межрайонная експертиза» (Росія, Московська область) № 39-3/20 від 26 серпня 2020 року, який отриманий судом після ухвалення рішення у цій справі, не приймається апеляційним судом до уваги, як неналежний та недопустимий доказ, виходячи з наступного.

Відповідно до п.3.5 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 8 жовтня 1998 року № 53/5, та п.1.1 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених цим же наказом Міністерства юстиції України, для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів.

Цим же пунктом Інструкції передбачено проведення експертизи за фотознімками та іншими копіями об`єкта, коли об`єкт дослідження не можу бути представлений експертові, однак крім об`єктів почеркознавчих досліджень.

Отже, таким висновком не може бути достовірно підтверджено обставини непідписання ОСОБА_2 розписки від 10 січня 2018 року.

Статтею 106 ЦПК України передбачено можливість проведення експертизи на замовлення учасників справи.

Відповідно до ч.6 ст.106 ЦПК України, експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Згідно з ч.5 сит.106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Разом з тим, у висновку Автономної некомерційної організації по проведенню недержавних судово-експертних висновків «Межрайонная експертиза» (Росія, Московська область) № 39-3/20 від 26 серпня 2020 року, зазначено, що експерт ОСОБА_8 не був попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку ( т.1 а.с.129).

Інших належних та допустимих доказів на спростування висновку судової почеркознавчої експертизи від 6 листопада 2020 року стороною відповідача ОСОБА_2 суду не надано.

Натомість представником позивача до суду апеляційної інстанції, на спростування доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 були надані рецензія експерта вищого класу ОСОБА_9 , яка була атестована за спеціальністю 1.1 «Дослідження почерку і підписів», має стаж експертної робот з 1980 року, а також висновок експертів за результатами проведення судово-технічної експертизи документів у цивільній справі № 370/1498/20 від 19 квітня 2021 року №4015/21-34/13325-13336/21-3 (т.2 а.с.62-70, 76-88).

У рецензії рецензент констатує, що почеркознавче дослідження, за результатами якого складено висновок № 39-3/20 від 26 серпня 2020 року, проведено неповно та необ`єктивно, з недотриманням базових положень у галузі почеркознавчої експертизи, а зроблені в результаті дослідження висновки є необґрунтованими та викликають сумніви в їх правильності. Вказане свідчить про порушення принципів об`єктивності, всебічності та повноти експертного дослідження, що визначені ст.4 Федерального закону Росії № 73-Ф3 від 31 травня 2001, принципів об`єктивності та повноти експертного дослідження, визначених ст.3 Закону України «Про судову експертизу», а також приписів ч.3 ст.72 ЦПК України щодо обов`язку експерта провести повне дослідження і дати обґрунтований та об`єктивний письмовий висновок на задані йому питання та ч.1 ст.102 ЦПК України щодо докладеного опису проведених досліджень, зроблених у результаті них висновків та обґрунтованості відповідей на поставлені питання.

Відповідно до висновку експертів за результатами проведення судово-технічної експертизи документів від 19 квітня 2021 року № 4015/21-34/13325-13336/21-3, що був підготовлений для подання до суду і експерти про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок експертизи обізнані (зазначено у висновку) , підпис від імені ОСОБА_2 у розписці, датованій 15 січня 2017 року та підпис від імені ОСОБА_2 у розписці, датованій 10 січня 2018 року, виконані кульковою ручкою (ручками), спорядженою пастою (пастами) сіньо-фіолетового кольору. В розписці, датованій 15 січня 2017 року, та в розписці, датованій 10 січня 2018 року, відсутні ознаки штучного зістарювання документів. Підпис від імені ОСОБА_2 у розписці, датованій 15 січня 2017 року, виконаний у період часу раніше лютого 2017 року, а підпис у розписці, датований 10 січня 2018 року, виконаний у період часу раніше лютого 2018 року. Більш точно встановити період виконання дослідженого тексту (записів) не представляється можливим у межах наданих зразків з урахуванням похибки наявних методик дослідження штрихів рукописних записів та підписів. Виконання підписів від імені ОСОБА_2 у розписці, датованій 15 січня 2017 року, та підпису від імені ОСОБА_2 у розписці, датованій 10 січня 2018 року у зазначені в документах дати не виключається.

Отже, оскільки висновок судової почеркознавчої експертизи від 6 листопада 2020 року, що була проведена на підставі ухвали суду першої інстанції, не суперечить іншим матеріалам справи, а наданий представником позивача до апеляційного суду висновок судово-технічної експертизи підтверджує правильність висновку від 6 листопада 2020 року, тому колегія суддів не вбачала підстав для призначення повторної експертизи, тим більше проведення такої експертизи в іншій державі, про що заявляла клопотання представник відповідача.

Відтак колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та доведеними, оскільки ОСОБА_2 своїх зобов`язань за договорами позики не виконав, отримані у боргу кошти у строки визначені договором не повернув.

Посилання представника відповідача ОСОБА_2 на недоведеність наявності у позивача достатніх для надання ОСОБА_2 у борг грошових коштів через те, що у ПАТ «Банк Національний Кредит», в якому на рахунках позивача зберігались кошти, у червні 2015 року була введена тимчасова адміністрація, що виключало можливість видачі коштів, не заслуговують на уваги.

Дійсно, в матеріалах справи міститься довідка, підписана уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк національний кредит», про те, що у період з 1 січня 2015 року по 1 січня 2018 року на поточному рахунку позивача обліковувались кошти у розмірі 141731366 грн.

Введення тимчасової адміністрації у банку з червня 2015 року та неможливість отримання коштів з рахунку, окрім 200000 грн. від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, не свідчить про відсутність у ОСОБА_1 інших коштів, ніж розміщених на рахунку в установі банку, а лише підтверджує матеріальні можливості позивача, про що і зазначив в судовому засіданні представник позивача.

Доводи апеляційної скарги в тій частині , що відповідач не був належним чином повідомленим про дату, час і місце засідання суду, також є безпідставними, оскільки наявні в матеріалах справи документи спростовують зазначені доводи.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Відповідач був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи на 31 грудня 2020 року, що про що свідчить його заява від 14 грудня 2020 року ( а.с.124-125).

Сам по собі факт неявки ОСОБА_2 або його представника в судове засідання, про яке його було повідомлено, не може бути підставою для скасування законного і обґрунтованого рішення.

Крім того, наявна в матеріалах справи телеграма, направлена з поштового відділення м.Москва, Російська Федерація, також свідчить про обізнаність ОСОБА_2 про розгляд судом першої інстанції справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів ( а.с.87). Відповідачем не доведено належними та допустимими доказами те, що ця телеграма відправлена іншою сторонньою особою.

Сам факт звернення ОСОБА_2 до правоохоронних органів з заявою про притягнення до кримінальної відповідальності осіб, які від його імені направили на адресу суду телеграму, а також повідомлення йому про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий донос про вчинення злочину, не свідчить про те, що ОСОБА_2 не було відмово про розгляд справи Макарівським районним судом Київської області.

Отже, доводи апеляційної скарги в тій частині, що відповідач не була повідомлена про день та час розгляду справи, є безпідставними.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не дають підстав вважати, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, порушені норми процесуального права.

За змістом ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Косицькою Вікторією Юріївною, залишити без задоволення.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 31 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 1 жовтня 2021 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус