Ухвала
Іменем України

28 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 766/16519/18
провадження № 61-15159ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Лапка Едуарда Миколайовича на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 13 жовтня 2020 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 18 травня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Виконавчий комітет Корабельної районної у місті Херсоні ради як орган опіки та піклування, ОСОБА_1 , про відібрання дитини, відшкодування моральної шкоди та визначення місця проживання малолітньої дитини,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просила: ухвалити рішення про відібрання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і повернення дитини матері (їй); визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 за місцем проживання її матері за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на свою користь 20 000 на відшкодування моральної шкоди.

Позов ОСОБА_2 мотивовано тим, що з 18 січня 2013 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 . Під час шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_2 в них народилася дочка ОСОБА_5 . Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 10 січня 2018 року шлюб між нею та ОСОБА_1 було розірвано. Після розірвання шлюбу за домовленістю з батьком дитина проживала разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 . Наразі вона проходить військову службу у Збройних Силах України на посаді радіотелеграфіста радіогрупи інформаційно-телекомунікаційного вузла Херсонського обласного військового комісаріату оперативного командування «Південь» за контрактом від 02 січня 2018 року. В середині червня 2018 року батьки колишнього чоловіка запропонували їй, щоб дочка деякий час (з середини червня по 15 липня 2018 року) побула з ними, на що вона погодилася. Однак, коли вона приїхала забрати дитину, відповідачі їй в цьому відмовили й повідомили, що дитина не бажає з нею проживати, а також стали погрожувати, що позбавлять її батьківських прав і заберуть дитину собі. 23 та 27 липня 2018 року вона зверталася до Херсонського відділу поліції із заявами про протиправні дії ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , внаслідок чого з ними було проведено профілактичну роботу та повідомлено її, що в подальшому вона повинна зустрічатися з дочкою на нейтральній території (парки, сквери, дитячі майданчики) спільно з батьком дитини (або бабусею), що дасть можливість налагодити взаємовідносини. Отже, всі її спроби повернути дочку виявилися безрезультатними. Викладені обставини свідчать про те, що відповідачі неправомірно та самочинно змінили місце проживання її дочки. Діями відповідачів їй було завдано моральної шкоди, яку вона оцінила у 20 000 грн. Моральна шкода полягає в душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку з розлукою з дочкою, і в тому, що користуючись вразливою дитячою психікою, відповідачі налаштували дитину проти рідної матері та намагалися переконати дитину, що вона повинна жити з ними, а не з матір`ю.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 13 жовтня 2020 року позов задоволено частково. Відібрано доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та повернено її матері ОСОБА_2 . Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 6 000 грн на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Допущено негайне виконання рішення суду в частині відібрання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та повернення її матері ОСОБА_2 . В задоволенні решти позовних вимог (про визначення місця проживання дитини з матір`ю) відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що наявними у справі доказами підтверджено факт залишення відповідачами у себе малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди на те позивача (матері), з якою проживала донька, чим самочинно змінили місце проживання малолітньої дитини. Позовна вимога про визначення місця проживання дитини з матір`ю заявлена до неналежних відповідачів, так як батько дитини ОСОБА_1 залучений третьою особою у справі, а тому задоволенню не підлягає. Оцінивши наявні докази в сукупності, врахувавши, що внаслідок відібрання відповідачами дитини та вчинення перешкод у спілкуванні з нею, позивачу було завдано душевних страждань, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення солідарно з відповідачів на користь позивача 6 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Постановою Херсонського апеляційного суду від 18 травня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 13 жовтня 2020 року скасовано в частині солідарного стягнення з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 6 000 грн на відшкодування моральної шкоди та ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено в задоволенні вказаної вимоги. В решті рішення місцевого суду залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції про задоволення вимоги щодо відібрання дитини і повернення її матері є правильними. Однак позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованою і не підтверджена належними доказами. Відшкодування матеріальної і моральної шкоди передбачено особою, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини. В такому випадку матеріальна і моральна шкода відшкодовується тому, з ким дитина проживала. В цій же справі встановлено, що рішення про визначення місця проживання дитини судом чи органом опіки та піклування не приймалося. Крім того, за обставинами справи позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння їй відповідачами моральної шкоди, адже вони як дідусь і бабуся в час, коли дитина перебувала у них, повністю забезпечували її виховання, розвиток й усі потреби.

08 вересня 2021 року представник ОСОБА_1 адвокат Лапка Е. М. подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 13 жовтня 2020 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 18 травня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що місце проживання дитини було визначено судом або органом опіки і піклування, чи спір про визначення місця проживання дитини між батьками був вирішений в судовому порядку, а тому вимога про відібрання дитини є передчасною та задоволенню не підлягає. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 19 вересня 2018 року у справі № 486/709/16-ц. На день пред`явлення позову в цій справі дитина на законних підставах проживала зі своїм батьком та було відсутнє будь-яке рішення уповноваженого органу, яке б встановлювало (закріплювало) її місце проживання з матір`ю. Місце проживання ОСОБА_1 співпадає з місцем проживання відповідачів у справі, тому позов було пред`явлено до неналежних відповідачів. Належним відповідачем в цій справі є батько дитини ОСОБА_1 , однак суди протиправно залучили його до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Зазначене відповідає правовим висновками, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц. Також суди не дали належної оцінки зібраним у справі доказам і не дали можливості висловитися дитині, з ким вона хоче проживати. Водночас при вирішенні питання про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на вік дитини та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в постанові від 20 жовтня 2020 року у справі № 333/1013/17. Враховуючи наведене, суди грубо порушили права батька на виховання дитини. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 18 березня 2019 року у справі № 215/4452/16-ц зазначено, що презумпція на користь матері у справах щодо дітей не підтверджується на рівні ООН, не відповідає позиції Ради Європи та не випливає з Декларації або прецедентної практики Європейського суду з прав людини.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно із свідоцтвом про народження Серії І-КГ від ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Херсоні, її батьками є: ОСОБА_1 і ОСОБА_6 .

З витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо місця проживання вбачається, що позивач і дитина ОСОБА_5 мають зареєстроване місце проживання з 27 січня 2016 року за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і третя особа ОСОБА_1 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 .

В кінці 2016 року сімейні відносини між позивачем та ОСОБА_1 були припинені.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 10 січня 2018 року у справі № 766/15493/17 розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , зареєстрований 18 січня 2013 року. Після розірвання шлюбу ОСОБА_6 залишено прізвище « ОСОБА_7 ».

Згідно з довідкою Херсонського Державного Аграрного Університету від 22 листопада 2018 року ОСОБА_2 проживає у кімнаті АДРЕСА_3 . У кімнаті № 12 з 27 січня 2016 року прописані ОСОБА_2 та її донька ОСОБА_5 . З січня 2018 року по червень 2018 року ОСОБА_5 мешкала в гуртожитку разом зі своєю мамою ОСОБА_2 . Однак з липня 2018 року ОСОБА_5 не проживає в гуртожитку.

Згідно із свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 17 липня 2019 року в цей день було зареєстровано шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

З контракту про проходження громадянином України військової служби у Збройних Силах України від 02 січня 2018 року вбачається, що позивач проходить військову службу у Збройних Силах України, строк дії контракту 3 роки.

Згідно з листом № 3/56/23-1294, виданим 22 листопада2018 року Військовою частиною № НОМЕР_2 Національної Гвардії України, ОСОБА_1 (батько дитини) зарахований на військову службу за контрактом до лав Національної гвардії України з 27 березня 2017 року. З 27 березня 2017 року по 08 серпня 2018 року ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у Військовій частині № НОМЕР_3 (м. Харків). Він перебував у зоні проведення антитерористичної операції/операції об`єднаних сил в періоди: з 03 квітня 2017 року по 07 липня 2017 року, з 04 квітня 2018 року по 30 квітня 2018 року, з 01 травня 2018 року по 15 червня 2018 року.

З листів Херсонського відділу поліції Національної поліції в Херсонській області від 31 липня та 04 серпня 2018 року вбачається, що позивач зверталася 23 липня 2018 року із заявами за фактом протиправних дій ОСОБА_4 та ОСОБА_3 щодо незаконного утримання дитини.

Згідно з відповіддю Військової частини № НОМЕР_2 Національної гвардії України від 22 лютого 2019 року ОСОБА_1 бере участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів в складі Військової частини № НОМЕР_2 Національної гвардії України в період з 06 лютого 2019 року до часу надання відповіді.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Частиною першою статті 160 Сімейного кодексу України (далі СК України) місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).

Згідно зі статтею 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала.

Положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання, і не можуть застосовуватися до правовідносин, коли місце проживання малолітньої дитини не було визначено судом саме з позивачем.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19) та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 09 вересня2020 року у справі № 755/9828/19 (провадження № 61-10815св20).

Разом з тим, за змістом статті 163 СК України саме батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду.

Задовольняючи позовну вимогу про відібрання дитини, суди попередніх інстанцій виходили з того, що в цій справі позивач не довела, що місце проживання малолітньої дочки ОСОБА_5 на момент виникнення спірних правовідносин було визначено судом (органом опіки та піклування) або законом саме з нею після припинення шлюбних відносин між батьками. Разом з тим відповідачами (бабусею та дідусем дитини) й третьою особою ОСОБА_1 (батьком дитини) також не доведено, що на момент виникнення спірних правовідносин місце проживання дитини було визначено судом (органом опіки та піклування) або законом разом з батьком дитини чи іншими особами. Встановлено, що місце проживання і реєстрації батьків дитини є різним: позивача ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , третьої особи ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , за якою також проживають і зареєстровані його батьки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які є дідусем та бабусею дитини.

Оскільки місце проживання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не було визначено судом (чи органом опіки та піклування) саме з позивачем, то відповідно до частини четвертої статті 29 Цивільного кодексу України її місцем проживання є місце проживання її батьків або одного з них. Батьки дитини дали пояснення щодо місця проживання їх дочки, які є протилежними. Однак за встановленими обставинами справи на час виникнення спірних правовідносин у червнілипні 2018 року, тобто коли батько дитини був відсутнім за місцем проживання, так як проходив військову службу за контрактом у Військовій частині № 3017 в місті Харкові, відповідачі залишили в себе дитину (свою онуку), яка тимчасово проживала в них за погодженням з матір`ю, й відмовилися передати її матері дитини, яка хотіла її забрати.

Тобто у вказаний час позивач як мати дитини мала безумовне й незаперечне право на те, щоб її дитина знаходилася з нею, а тому вправі вимагати відібрання дитини від відповідачів (бабусі й дідуся), які тримали онуку в себе й відмовлялися повертати її матері.

Такі висновки судів попередніх інстанцій свідчать про правильне застосування до спірних правовідносин правових висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19) та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 09 вересня2020 року у справі № 755/9828/19 (провадження № 61-10815св20).

Посилання заявника на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 19 вересня 2018 року у справі № 486/709/16-ц, про те, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що місце проживання дитини було визначено судом або органом опіки і піклування, чи спір про визначення місця проживання дитини між батьками був вирішений в судовому порядку, а тому вимога про відібрання дитини є передчасною та задоволенню не підлягає, не заслуговує на увагу, оскільки висновки судів попередніх інстанцій в цій справі не суперечать наведеним правовим висновкам, так як суди відмовили в задоволенні позовної вимоги про визначення місця проживання дитини, а задовольнили вимогу про відібрання дитини. Тобто посилання на вказані правові висновки щодо застосування інших правових норм СК України є нерелевантним до спірних правовідносин.

Аргументи заявника про те, що на день пред`явлення позову в цій справі дитина на законних підставах проживала зі своїм батьком та було відсутнє будь-яке рішення уповноваженого органу, яке б встановлювало (закріплювало) її місце проживання з матір`ю, є неспроможними, оскільки судами попередніх інстанцій в цій справ було встановлено, що на час виникнення спірних правовідносин (у червнілипні 2018 року) батько дитини був відсутнім за місцем проживання, так як проходив військову службу за контрактом у Військовій частині № 3017 в місті Харкові

Доводи касаційної скарги про неврахування судами правових висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, про те, що за результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача, є безпідставними, так як суди попередніх інстанцій в цій справі врахували наведені праві висновки, наслідком чого стала відмова в задоволенні вимоги позивача про визначення місця проживання дитини.

Посилання заявника на постанови Верховного Суду у складі колегій Касаційного цивільного суду від 18 березня 2019 року у справі № 215/4452/16-ц, від 20 жовтня 2020 року у справі № 333/1013/17 також стосуються спору між батьками про визначення місця проживання дитини і не спростовують правильних висновків судів попередніх інстанцій про наявність підстав для задоволення позовної вимоги про відібрання дитини (за встановлених судами обставин). Як правильно зазначив апеляційний суд, такі доводи не можуть вважатися визначальними в цій справі, а заслуговують на увагу при розгляді іншої цивільної справи, що наразі перебуває в провадженні суду, як про це вказують учасники справи, а саме у справі про визначення місця проживання дитини.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з установленими судами обставинами та оцінкою доказів, що в силу положень статті 400 ЦПК України не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 7780, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

З огляду на необґрунтованість доводів касаційної скарги щодо застосування апеляційним судом норм права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), не може бути підставою для відкриття касаційного провадження у справі посилання заявника на недослідження судами зібраних у справі доказів, оскільки за змістом пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України вказана обставина може бути підставою для скасування судового рішення лише за умови висновку про обґрунтованість заявлених в касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених, зокрема пунктом 1 частини другої статті 389 цього Кодексу).

В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду заява представника ОСОБА_1 адвоката Лапка Е. М. про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 13 жовтня 2020 року та постанови Херсонського апеляційного суду від 18 травня 2021 року.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Лапка Едуарда Миколайовича на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 13 жовтня 2020 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 18 травня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Виконавчий комітет Корабельної районної у місті Херсоні ради як орган опіки та піклування, ОСОБА_1 , про відібрання дитини, відшкодування моральної шкоди та визначення місця проживання малолітньої дитини.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко