Дата документу 24.09.2021
Справа № 937/2454/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2021 року м. Мелітополь

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області в складі:

головуючого судді Ковальової Ю.В.,

за участі секретаря судового засідання - Ісайченкова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання звільнити земельну ділянку площею 600,14 кв.м.,

ВСТАНОВИВ :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , про визнання незаконним рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20.11.2012 року; про визнання недійсним права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з моменту укладення договору купівлі продажу житлового будинку від 10.11.2006 року; про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку від 10.11.2006 року, укладеного між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , посвідченого нотаріусом Мелітопольського нотаріального округу Запорізької області Бєдновою Н.В.; про зобов`язання ОСОБА_2 звільнити земельну ділянку площею 600,14 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , від усіх рухомих і нерухомих речей, що їй належать.

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про одруження від 27.09.1984. ОСОБА_3 на праві власності належав будинок АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва на спадщину від 27.07.1994 року. В 2000 року вказана земельна ділянка була ними приватизована та їм видано Держаний акт від 22.06.2000. 10.11.2006 року ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу земельної ділянки, погоджуючись з умовами, що при переході права власності на житловий будинок, право користування або право власності на земельну ділянку повинно бути оформлено окремою угодою.

У жовтні 2009 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку площею 600 кв.м. по АДРЕСА_1 . Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17.03.2010, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 27.10.2010, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.04.2011 року у цій справі були скасовані рішення судів і справу направлено на новий розгляд.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

20 листопада 2012 року Мелітопольський міськрайонний суд ухвалив рішення, яким визнав за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку з моменту укладення договору купівлі-продажу житлового будинку від 10.11.2006 року. Застосував положення ст.120 ЗК України, але не взяв до уваги зміст наведеної норми в редакції Закону України № 997-V від 27.04.2007 року, яка набула чинності з 01.06.2007 року, а тому не могла бути застосована станом на 10.11.2006 року. В зв?язку з цим, вважає, доведеною незаконність вищевказаного рішення, оскільки ОСОБА_2 не надала суду жодного документу, щодо укладення з ОСОБА_3 правочинів щодо земельною ділянки, на якій знаходиться її житловий будинок. На теперішній час державний акт від 22.06.2000 не скасований, тому є належним підтвердженням права власності спільного сумісного майна подружжя. Однак вона позбавлена права володіти та користуватись земельною ділянкою, тому, просить позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою суду від 13.04.2021 було відкрито провадження по справі в частині позовних вимог до ОСОБА_2 про зобов`язання звільнити земельну ділянку площею 600,14 кв.м, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та надано відповідачу строк для подання клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін та відзиву на позовну заяву. Відмовлено у відкритті провадження в частині позовних вимог щодо визнання незаконним рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20.11.2012 року; визнання недійсним права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з моменту укладення договору купівлі продажу житлового будинку від 10.11.2006 року; визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку від 10.11.2006 року, укладеного між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , посвідченого нотаріусом Мелітопольського нотаріального округу Запорізької області Бєдновою Н.В.

26 квітня 2021 року від позивачки ОСОБА_1 до суду надійшло клопотання про розгляду справи у спрощеному провадженні з повідомленням сторін.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду від 23 вересня 2021 року у задоволенні клопотання відмовлено.

Ухвала про відкриття провадження по справі, копія позовної заяви з додатками були направлені відповідачу за зареєстрованим та фактичним місцем проживання, які нею отримані 23.04.2021. Відповідач ОСОБА_2 у встановлений судом строк на адресу суду клопотань про розгляд справи з повідомленням сторін та відзиву на позовну заяву не надала.

Беручи до уваги, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, дослідивши зібрані по справі докази у їх сукупності, вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України «Судові рішення ухвалюються іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України». Серед основних засад судочинства в Україні, згідно з п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є «обов`язковість рішень суду».

Відповідно до ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень», суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Судом встановлено, що рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20.11.2012 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , треті особи Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам, приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Бєднова Наталія Віталіївна, КП «Водоканал», ВАТ «Мелітопольгаз», приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Зубова Антоніна Олексіївна, про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, про визнання дійсним правочину щодо купівлі-продажу земельної ділянки, про визнання права власності на земельну ділянку, про встановлення постійного земельного сервітуту, - задоволено частково: визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку площею 600 кв. м. розташовану за адресою: АДРЕСА_2 ,на якій розташований житловий будинок загальною площею 25,2 кв.м. з моменту укладення договору купівлі-продажу від 10 листопада 2006 року; визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 600,14 кв. м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 25.10.2007 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Зубовою А.О., зареєстрований в реєстрі за № 4427. Встановлено постійний земельний сервітут, а саме право ОСОБА_2 на експлуатацію трубопроводів з газопостачання, водопостачання по земельній ділянці, площею 55,972 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та належить ОСОБА_5 , для можливості експлуатації житлового будинку, який належить ОСОБА_2 і розташований за адресою: АДРЕСА_1 , із внесенням плати в розмірі ставки земельного податку, який повинен бути розрахований виходячи із розміру даної земельної ділянки. Стягнуто на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_5 судові витраті в сумі 549 гривень 20 коп. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , треті особи ВАТ «Мелітопольгаз», КП «Водоканал», приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Бєднова Наталія Віталіївна, про стягнення грошових сум - відмовлено повністю.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 28 березня 2013 року вищевказане рішення було залишено без змін і набрало законної сили.

Обґрунтовуючи даний позов, ОСОБА_1 посилається на свою незгоду із зазначеним судовим рішенням, вказує, що суди неправильно застосували норми права.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємною частиною "права на суд" та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошує на неухильному дотриманні принципу юридичної визначеності, який є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»).

Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, 3 квітня 2008 року).

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, виходячи з принципу правової визначеності, який є невід`ємним елементом верховенства права, суд у даній справі не має права давати оцінку або ставити під сумнів висновки суду, викладені у іншому судовому рішенні, яке набрало законної сили.

Посилання ОСОБА_1 в позові на те, що при визнанні за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку площею 600 кв.м., судом було не вірно застосовано норми Земельного кодексу України суд не приймає до уваги, оскільки наведені нею обставини були предметом розгляду іншої справи № 2/421/2012, рішення у якій для даної справи є преюдиційними, і факти, установлені у яких, не потребують доказуванню

Доводи позивачки щодо неправильності застосування судом норм права можуть бути предметом розгляду лише судами апеляційної та касаційної інстанції в межах відповідної справи.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Вказане узгоджується із постановою Верховного Суду від 10.02.2020 року по справі № 335/4102/19.

Звертаючись із вказаною заявою, ОСОБА_1 в заяві викладає такі ж обставини, що викладені в заяві у справі № 2-421/2012, згадує вищенаведене рішення суду № 2-421/2012 та висловлює свою незгоду з цим рішенням суду. Проте, заявниця не наводить інших підстав або нових обставин для пред`явлення цієї заяви, а посилається лише на невірне застосування положення ст.120 ЗК України, в редакції Закону України № 997-V від 27.04.2007 року, яка набула чинності з 01.06.2007 року, що свідчить про незгоду з вищевказаним рішенням суду.

Таким чином, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання звільнити земельну ділянку площею 600,14 кв.м, слід відмовити.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 12, 13, 82, 89, 258, 259, 263-265, 352,354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання звільнити земельну ділянку площею 600,14 кв.м - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк апеляційної скарги.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

СУДДЯ: Ю.В. Ковальова