КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 вересня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Чех Н.А. в м. Київ 24 червня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2019 року позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, просив стягнути із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 364353,03 грн. та судові витрати.

Заявлені вимоги мотивував тим, що відповідач ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву б/н від 08 жовтня 2013 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 договору, де зазначено, що відповідач при укладанні договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Формулярами та стандартними формами є саме «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua та згідно яких обслуговується відповідач. Заявою відповідача підтверджується той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування в ПриватБанку, які були надані їй для ознайомлення в письмовій формі.

Також разом із вищезазначеним свідченням визнання угоди відповідачем є факт користування картрахунком з використанням кредитних коштів згідно ч. 2 ст. 642 ЦК України.

Вказував, що АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого кредитного ліміту.

Однак у порушення умов договору свої зобов`язання відповідач не виконала, внаслідок чого станом на 16 травня 2019 року має заборгованість в розмірі 364353,03 грн., яка складається з 278978,29 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 85374,74 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками, 174819,32 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання, 0,00 грн. - заборгованість за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.

Посилаючись на те, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку суму заборгованості за кредитом, таким чином, заборгованість до стягнення становить 364353,03 грн., яка складається з 278978,29 грн. заборгованість за тілом кредиту, 85374,74 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 червня 2020 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 364353,03 грн. та судові витрати 5465,30 грн.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20 травня 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 червня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що заборгованість за тілом кредиту у розмірі 278978,29 грн. виникла на підставі договору позики, який як правову підставу позивачем заявлено не було.

Вказувала, що на підставі анкети-заяви від 08 жовтня 2013 року може бути стягнуто лише наданий кредитний ліміт у розмірі 8000 грн., Умови та правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», Тарифи банку не можуть вважатися частиною кредитного договору та братись до уваги під час розгляду справи через їх непідписання відповідачем.

Зазначала, що порядок нарахування заборгованості за простроченим тілом кредиту не було аргументовано банком, більше того, його стягнення не передбачено анкетою-заявою від 2013 року.

Від позивача АТ КБ «ПриватБанк» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Посилався на те, що відповідачем неодноразово підписувались анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Також між сторонами було укладено кредитний договір № KUB0624 від 08 червня 2016 року, на підставі якого відповідачу на його картковий кредитний рахунок № НОМЕР_1 (картка видана у вересні 2014 року), було перераховано кредитний ліміт на суму 300000 грн., з відсотковою ставкою 28,8 % річних (2,4 на місяць) тільки на період дії кредиту 12 місяців з дати отримання позики. Відповідач, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості, висловив свою згоду з формою договору та його умовами. При вирішенні даного спору суд першої інстанції виходив із того, що договір приєднання укладається лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого тексту. Відповідач користувався коштами, погашав заборгованість, отже приєднався до Умов та правил надання банківських послуг, погоджувався з розміром боргу, в тому числі із нарахованими відсотками та неустойкою. Продовжуючи користуватися коштами більше трьох років з моменту укладення договору, відповідач приєднувався до редакції тих Умов та Правил, а також Тарифів, які діяли на момент користування коштами, та погоджувався з умовами обслуговування. Із наданої позивачем виписки вбачається, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт, відповідач користувався грошима, отримував кошти через банкомати, здійснював розрахунки через термінали, а отже отримав кредитну картку «Універсальна», частково сплачував заборгованість за договором і розрахунок позивача не спростував, контррозрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не призначались.

Вказував, що питання щодо підписання відповідачем договору не відноситься до предмету заявленого позову. Укладаючи договір, позичальник не ставив під сумнів розумність і справедливість його умов.

Наводив висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 28 березня 2019 року по справі № 428/2873/17, згідно яких саме по собі посилання на неознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання недійсними кредитних правовідносин; в постанові від 08 липня 2019 року в справі № 923/760/18 про те, що укладений між сторонами договір є договором приєднання і жодного підпису відповідача під публічними розміщеними Умовами та Правилами закон не вимагає; в постанові від 10 квітня 2019 року в справі № 356/1635/16-ц, де суд дійшов висновку, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами; в постанові від 17 квітня 2019 року в справі № 666/388/16-ц, згідно якої посилання у касаційній скарзі на непідписання позичальником умов та правил надання банківських послуг та не ознайомлення з їх змістом не можуть бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин, а за обставин укладення між сторонами договору приєднання у момент підписання заяви-анкети відповідач мав право вимагати від банку надання умов та правил надання банківських послуг, або відмовитись від укладення кредитного договору у такій формі; в постанові від 10 червня 2020 року у справі № 522/14440/15-ц, згідно якої під час укладення договору про надання кредиту позичальник діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, отримавши кошти у кредит, тривалий час виконував свої зобов`язання з повернення коштів та сплати відповідних відсотків, не звертався до банку щодо роз`яснень положень договору.

Вказував також, що в даній справі договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, як не оспорювалося відповідачем укладення чи не укладення кредитного договору, що свідчить про його згоду з усіма умовами договору.

Наголошував, що згідно виписки по рахунку відповідач до певного часу належним чином виконувала свої зобов`язання по кредиту і останні погашення боргу проводила самостійно в грудні 2019 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що на а. с. 11 т. 1 (зворот), 89 т. 1 міститься копія анкети-заяви від 08 жовтня 2013 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, підписаної ОСОБА_1 , згідно якої вона згодна з тим, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. Вона ознайомилась з договором про надання банківських послуг до його укладення і згода з його умовами. Екземпляр договору про надання банківських послуг погоджується отримати шляхом роздруковування з сайту http://privatbank.com.ua. Умови та Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанку http://privatbank.com.ua. Зобов`язується виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку http://privatbank.com.ua.

Також банком надано витяг Умов та Правил надання банківських послуг, Тарифів («Універсальна, 30 днів пільгового періоду»), (а. с. 12 - 46 т. 1), копію паспорту позичальника (а. с. 47 - 48 т. 1).

На а. с. 5 - 11 міститься розрахунок заборгованості за договором б/н від 08 жовтня 2013 року, укладеного між ПриватБанком та ОСОБА_1 , станом на 31 травня 2015 року та 16 травня 2019 року, згідно якого погашено заборгованості за тілом кредиту 95533,17 грн., погашено заборгованості за простроченим тілом кредиту 262689,53 грн., погашено заборгованості по нарахованим відсоткам 0,00 грн., погашено заборгованості по пені (штрафам), комісії 23281,12 грн., заборгованість за тілом кредиту 278978,29 грн., заборгованість за простроченим тілом кредиту 85374,74 грн., заборгованість за нарахованими відсотками 0,00 грн., нарахована пеня за прострочене зобов`язання 174819,32 грн., заборгованість за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. 0,00 грн., загальна заборгованість за наданим кредитом 539172,35 грн. Заборгованість до стягнення: заборгованість за тілом кредиту 278978,29 грн., заборгованість за простроченим тілом кредиту 85374,74 грн., загальна заборгованість за наданим кредитом 364353,03 грн.

На а. с. 69 знаходиться довідка про видані кредитні картки, згідно якої між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був підписаний кредитний договір б/н, за яким було надано три кредитні картки 08 жовтня 2013 року з терміном дії до кінця червня 2017 року, 10 вересня 2014 року з терміном дії до кінця серпня 2017 року, 14 вересня 2017 року з терміном дії до кінця липня 2021 року.

На а. с. 70 знаходиться довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки клієнта ОСОБА_1 , картрахунок № НОМЕР_2 , згідно якої 08 жовтня 2013 року відбувся старт кредитного рахунку, 10 вересня 2014 року встановлено кредитний ліміт 8000 грн., 04 грудня 2018 року кредитний ліміт знижено до 0,00 грн.

На а. с. 71- 87 знаходиться виписка по рахунку ОСОБА_1 за період з 01 січня 1999 року по 05 жовтня 2019 року.

До заяви про перегляд заочного рішення відповідачем ОСОБА_1 надано копію договору № KUB624 від 08 червня 2016 року, за умовами якого ОСОБА_1 погоджується з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами, розміщеними за посиланням www.privatbank.ua, які складають між нею та банком договір про надання банківських послуг, та погоджується з Умовами Площадки, розміщеними за посиланням www.privatbank.ua/dogovir/terms та які складають між нею та банком договір про надання інформаційно-технологічних послуг; ознайомилась з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами та з Умовами Площадки, які були надані їй для ознайомлення, зобов`язується виконувати Умови та Правила надання банківських послуг та Умови Площадки, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайтах, вказаних вище. Даним висловлює готовність взяти позику під проценти у будь-якої особи, хто прийме цю пропозицію повністю або частково на умовах: розмір позики: визначається банком, вказується у профайлі Позичальника на сайті kub.pb.ua. Платність за користування позикою (розмір процентів): 2,4 % від початкового розміру фактично виданої позики на місяць. Строк повернення позики: 12 місяців з дати отримання позики (зарахування коштів на рахунок позичальника). Порядок погашення позики: рівними частинами щомісяця, до числа місяця, в який була отримана позика. Щомісячний платіж визначається за формулою: сума позики, поділеної на 12 частин, додати суму позики, помноженої на 2,4 %. У разі прийняття цієї пропозиції (акцепту) позикодавцем, оферта набуває чинності договору між ним і позикодавцем, на яку поширюється дія Закону України «Про електронну комерцію». Акцепт оферти про отримання позики на вищевикладених умовах відбувається у формі платежу на її користь, шляхом перерахування грошових коштів на кредитну картку НОМЕР_1 , відкритий в ПАТ КБ «ПриватБанк», та з цього моменту договір позики вважається укладеним (а. с. 159 т. 1).

Відповідачем до відзиву на заяву про перегляд заочного рішення надано виписку з рахунку ОСОБА_1 станом на 17 травня 2021 року.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, копію договору № KUB624 від 08 червня 2016 року, аналогічну тій, що подавалася до суду першої інстанції разом із заявою перегляду заочного рішення, ОСОБА_1 надала до апеляційної скарги (а. с. 217 т. 1), а також виписку з рахунку за період з 01 травня 2016 року по 07 червня 2021 року (а. с. 218 т. 1 - 21 т. 2); просила дослідити дані докази, оскільки не була повідомлена про існування даного судового спору, не отримувала повісток та копії рішення, отже не могла подати вказані докази до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї, відтак причини неподання даних доказів до суду першої інстанції вважала поважними.

Позивач до відзиву на апеляційну скаргу надав копії трьох анкет-заяв про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку б/н від 24 лютого 2020 року, вказуючи, що суд першої інстанції не пропонував позивачеві надати додаткові докази для підтвердження частини заявлених вимог з метою повного та всебічного встановлення обставин справи; оскільки даний доказ має важливе значення для правильного вирішення справи, всебічного та повного встановлення обставин справи, у тому числі, щодо погодження з відповідачем умов кредитування, вони надаються для дослідження до суду апеляційної інстанції і позивач просить суд взяти їх до уваги (а. с. 40 - 42 т. 2).

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (ч. 2, 3 ст. 83 ЦПК України).

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Виходячи із наведеного, з урахуванням вимог ч. 12, 13, 83, 367 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що позивач не надав доказів неможливості подання копії трьох анкет-заяв про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку б/н від 24 лютого 2020 року до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, тому апеляційний суд не має процесуальних повноважень приймати вказані докази та вирішувати справу з посиланням на ці докази.

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 19 травня 2021 року в справі № 488/1449/16-ц (провадження № 61-9308св20), встановивши, що суд апеляційної інстанції, змінюючи законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції щодо розміру заборгованості, аргументував свою позицію тим, що розмір нарахованої банком заборгованості за процентами розраховано з застосуванням збільшеної процентної ставки, що не було передбачено умовами, які були узгоджені з ОСОБА_3 на час підписання ним довідок про умови кредитування від 20 вересня 2010 року та 12 січня 2011 року. Однак, до позовної заяви банк відповідних довідок не додавав, не приєднував в якості доказу під час розгляду справи в суді першої інстанції, подавши їх лише на стадії апеляційного перегляду справи. У порушення вимог статті 367 ЦПК України позивач не надав доказів неможливості подання зазначених довідок про умови кредитування до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, тому апеляційний суд не мав процесуальних повноважень приймати вказані докази та вирішувати справу з посиланням на ці довідки. Безпідставно змінивши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд допустив помилку в застосуванні процесуального та матеріального закону.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд також не може прийняти виписку з рахунку, надану ОСОБА_1 до апеляційної скарги, оскільки відповідач не була позбавлена можливості подати таку виписку до суду першої інстанції разом із заявою про перегляд заочного рішення.

При цьому, оскільки копію договору № KUB624 від 08 червня 2016 року відповідач до суду першої інстанції подавала на стадії перегляду заочного рішення, отже суд першої інстанції міг враховувати наданий доказ, вирішуючи питання про обґрунтованість її доводів, і оскільки відповідач була позбавлена об`єктивної можливості подати цей доказ раніше, оскільки не була повідомлена про розгляд справи, апеляційний суд вважає зазначені обставини поважними, приймає копію договору від 08 червня 2016 року та надає йому оцінку.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи позов ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач 08 жовтня 2013 року підписала заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, за якою отримала платіжну картку та кредит в розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позивач посилається на те, що відповідач підтвердив підписом свою згоду, що підписана заява разом з умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою та тарифами банку складає між ним та банком договір, у заяві зазначено і те, що відповідач ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення. Банк свої зобов`язання виконав в повному обсязі, тоді як боржник свої зобов`язання порушив, кредитні кошти відповідачем не повернуто, відтак заявлена заборгованість піддягає стягненню.

Апеляційний суд не може погодитися із даними висновками, виходячи із наступного.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі всім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги про стягнення заборгованості, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 08 жовтня 2013 року, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємну частину спірного договору.

З такими доводами банку погодився суд першої інстанції, що є невірним.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема саме у зазначеному у цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Апеляційний суд враховує, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (08 жовтня 2013 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

При цьому згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Враховуючи наведене, апеляційний суд відхиляє доводи відзиву на апеляційну скаргу, якими фактично підтримуються помилкові висновки суду першої інстанції про те, що відповідач, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості, висловив свою згоду з формою договору та його умовами, погашав заборгованість, отже приєднався до Умов та правил надання банківських послуг, погоджувався з розміром боргу, в тому числі із нарахованими відсотками та неустойкою, а продовжуючи користуватися коштами більше трьох років з моменту укладення договору, відповідач приєднувався до редакції тих Умов та Правил, а також Тарифів, які діяли на момент користування коштами, та погоджувався з умовами обслуговування, і укладаючи договір, позичальник не ставив під сумнів розумність і справедливість його умов.

Зважаючи на вищевикладене, апеляційним судом не приймаються як нерелевантні і такі, що суперечать правовій позиції, викладеній в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, посилання позивача у відзиві на апеляційну скаргу на висновки Верховного Суду в постанові від 28 березня 2019 року у справі № 428/2873/17, за змістом якої якого саме по собі посилання на не ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин; від 10 квітня 2019 року у справі № 356/1635/16-ц, в якій Верховний Суд дійшов висновку, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами; від 17 квітня 2019 року в справі № 666/388/16-ц, за змістом якої посилання у касаційній скарзі на непідписання позичальником умов та правил надання банківських послуг та не ознайомлення з їх змістом не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин; в постанові від 10 червня 2020 року у справі № 522/14440/15-ц, оскільки в цій справі предметом було визнання недійсним кредитного договору; в постанові від 08 липня 2019 року в справі № 923/760/18, оскільки правові висновки в ній зроблені у господарській справі, тобто в правовідносинах, що не стосуються споживчого кредитування.

Апеляційний суд відхиляє доводи відзиву на апеляційну скаргу, що договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, як не оспорювалося відповідачем укладення чи не укладення кредитного договору, що свідчить про його згоду з усіма умовами договору.

Оскільки в матеріалах справи відсутня заява відповідача про визнання позовних вимог, і оскільки саме на позивача в силу вимог ст. 12, 13 ЦПК України покладається доведення обставин, на які він посилається на підтвердження своїх вимог, відтак неподання позову про визнання договору або його окремих умов недійсним, неоскарження відповідачем розрахунку заборгованості саме по собі не свідчить про визнання позичальником позову про стягнення заборгованості за кредитним договором або наявність підстав для його задоволення судом.

Апеляційний суд приходить до висновку, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться у матеріалах справи, не визнається відповідачем та не містить її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 08 жовтня 2013 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони погодили у письмовому вигляді умови договору, які передбачені Умовами та правилами надання банківських послуг в ПриватБанку.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка була чинною станом на момент підписання анкети-заяви від 08 жовтня 2013 року, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.

Зазначені вимоги закону суд першої інстанції не врахував.

Крім того, суд першої інстанції допустив й інші порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення передчасного помилкового судового рішення.

Відповідно до частини першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цей принцип диспозитивності у цивільному судочинстві реалізується шляхом вільного використання та розпорядження такими процесуальними правами, які, зокрема, впливають на виникнення, рух, розвиток і закінчення судового розгляду (право на звернення з позовом, право на зміну предмета і підстави позову, право позивача заявити клопотання про заміну первісного відповідача належним відповідачем або про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача), випливають з участі у розгляді справи; забезпечують сторонам судовий захист.

Так, АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , посилаючись на невиконання останньою зобов`язань за кредитним договором від 08 жовтня 2013 року, внаслідок чого виникла заборгованість (а. с. 1 т. 1 зворот).

Відповідно до пункту 2 частини другої, частини третьої статті 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Такої письмової заяви про зміну позову щодо кредитного договору від 08 червня 2016 року АТ КБ «ПриватБанк» не подавало.

Оцінюючи доводи АТ КБ «ПриватБанк» у відзиві на заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення, що послуга за проектом «КУБ» не є окремим кредитним договором, а є тільки додатковою послугою для власників кредитних карт (а. с. 183 т. 1 зворот), апеляційний суд враховує, що будь-яких доказів на підтвердження зазначених обставин позивачем не надано, а навпаки, спростовується наявною в матеріалах справи копією договору від 08 жовтня 2013 року, оформленого як окремий кредитний договір із власними умовами.

У цьому ж відзиві АТ КБ «ПриватБанк» пояснив, що внаслідок оформлення послуги за проектом «КУБ» були оформлені переноси заборгованості відповідача з карти універсальної за допомогою вищевказаного сервісу; відповідач несвоєчасно погашала кредитну заборгованість, тому зміна тіла кредиту безпосередньо пов`язана зі списанням платежу за послугою «КУБ», що і спричинило зміну розміру тіла кредиту.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що виписка з рахунку ОСОБА_1 не може вважатись беззаперечним доказом наявності заборгованості саме за кредитним договором б/н від 08 жовтня 2013 року, враховуючи, що рух коштів за ній відбувався за двома кредитними договорами.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Проте суд першої інстанції, встановивши максимальний ліміт, який був наданий ОСОБА_1 за договором б/н від 08 жовтня 2013 року у розмірі 8000,00 грн., стягнув заборгованість за кредитом у розмірі 364353,03 грн. з урахуванням укладеного між сторонами кредитного договору від 08 червня 2016 року, який не був предметом заявлених позовних вимог.

Таким чином, суд першої інстанції при ухваленні рішення та вирішенні питання про перегляд заочного рішення не встановив правовідносини, що виникли між сторонами, і не дослідив надані сторонами докази.

Аналогічний висновок при скасуванні судових рішень з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції зроблений Верховним Судом у постанові від 29 січня 2020 року у справі № 368/535/18-ц за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції вийшов за межі позову та безпідставно стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № KUB624 від 08 червня 2016 року, за яким позивач стягувати заборгованість не просив.

Крім того, судом першої інстанції безпідставно стягнуто заборгованість за простроченим тілом кредиту 85374,74 грн. з огляду на відсутність передбаченого обов`язку відповідача по її сплаті в анкеті-заяві від 07 жовтня 2013 року і оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, як вже зазначено, не можуть вважатися складовою частиною кредитного договору.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушенням норм процесуального права, не може вважатись законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Оцінюючи підставність позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк», апеляційний суд виходить із того, що 08 жовтня 2013 року ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» та підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, на підставі якої отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картку.

Апеляційний суд враховує, що відповідач рішення суду першої інстанції щодо обставин укладення договору не оскаржувала.

Враховуючи, що ОСОБА_1 не заперечувала отримання нею картки «Універсальна», апеляційний суд відхиляє доводи відзиву на апеляційну скаргу, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт, відповідач користувався грошима, отримував кошти через банкомати, здійснював розрахунки через термінали, а отже отримав кредитну картку «Універсальна».

Заявляючи вимогу про стягнення заборгованості за тілом кредиту, позивач не надав доказів його наявності та розміру, оскільки наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості і виписка з рахунку ОСОБА_1 сформовані за двома кредитними договорами - б/н від 08 жовтня 2013 року та № KUB624 від 08 червня 2016 року, і деталізований розрахунок за кожним із цих договорів позивачем надано не було, що позбавляє апеляційний суд можливості самостійно визначити розмір заборгованості за тілом кредиту по договору б/н від 08 жовтня 2013 року.

Отже, позивач не виконав свого процесуального обов`язку щодо доведення наявності заборгованості та її розміру за кредитом.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що позов АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості під час розгляду не знайшов свого підтвердження, є недоведеним, відтак задоволенню не підлягає.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про відмову в позові.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує із позивача на користь відповідача судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 8197,95 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 червня 2020 року скасувати та прийняти нову постанову.

Відмовити Акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» в позові до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Стягнути із Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (м. Київ вул. Грушевського 1-д ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати в розмірі 8197,95 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 30 вересня 2021 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.