ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/4584/20
провадження № 2/753/1745/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" червня 2021 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі ПОСТАНОГОВІЙ І.О.

за участю сторін:

позивача ОСОБА_1 ;

представника позивача ОСОБА_2 ;

представника відповідача Пастухової Т.І. ;

треті особи не з`явились;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Служби у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_4 , про визнання незаконним та скасування розпорядження №104 від 06 лютого 2020 року

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернулася до суду із позовом до Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації (далі по тексту - відповідач), в якому просила визнати незаконним та скасувати розпорядження №104 від 06 лютого 2020 року, яким визначено місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком - ОСОБА_4 (далі по тексту - ОСОБА_4 ).

В обґрунтування поданого позову послалась на те, що на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 23.01.2020 року відповідачем прийнято 06.02.2020 розпорядження №104, яким визначено місце проживання її двох малолітніх дітей разом з батьком - ОСОБА_4 . Вказане вище розпорядження є незаконним, таким, що прийняте виключно на користь батька, з огляду на наступне. На час звернення до суду ОСОБА_4 жодним чином не реалізовував свої батьківські права та не виконував батьківських обов`язків протягом семи років, не надавав дітям належної матеріальної допомоги, не цікавився їх здоров`ям, успіхами, інтересами та дбав про їх фізичний та моральний розвиток.

Комісія під час прийняття рішення не врахувала думку матері дітей, оскільки її не було під час прийняття оспорюваного рішення, не надано належної оцінки особі батька, його аморальній поведінці, а також при визначенні місця проживання її дітей із батьком, комісією з питань захисту прав дитини не перевірено фактичних обставин справи, зокрема належних умов проживання та розвитку дітей у місця проживання батька, оскільки його фактична адреса відрізняється від тієї, що надана комісії. Просила позов задовольнити.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 24.03.2020 року відкрито провадження у даній справі, залучено до участі у ній у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Службу у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

У квітні 2021 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно якого останній вказує на те, що на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, яке відбулось 23.01.2020 року, службою у справах дітей був складений висновок, відповідно до якого думку дітей було заслухано начальником служби у присутності головного спеціаліста служби та під час цієї бесіди було встановлено, що мама дітей зі своїм новим чоловіком майже постійно пиячать, приводять чужих людей до квартири. Часто вдома нема чого їсти, мама нічого не готує, діти самі купують собі продукти за гроші, які присилає тато на картку ОСОБА_5 . Одяг та шкільні речі купують бабусі та дідусі. ОСОБА_5 впевнено заявив, що він хоче і буде жити тільки з татом, а ОСОБА_6 сказала, що у батька добре і він їх любить і не ображає, купує, що треба, але їй шкода розлучатися з сестрою і вона хоче бачитися з бабусею та дідусем (батьками позивача). Позивач не була присутня на засіданні комісії, хоча була запрошена. Окрім того, на засіданні враховано клопотання директора школи І-ІІІ ступенів Дарницького району міста Києва №266, у якому остання повідомляла службу у справах дітей та виразила занепокоєння щодо безпеки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . З огляду на викладене відповідач вказує на те, що оспорюване розпорядження винесено у межах повноважень з урахуванням та відповідно до вимог діючого законодавства, прав та законних інтересів малолітніх дітей, а відтак просить суд відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 08.05.2020 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_4 , представником якого, у подальшому, надані пояснення у яких остання просить відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав у них викладених.

У відбувшихся судових засіданнях позивач та її представник підтримали заявлені позовні вимоги, вважали їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Представник відповідача заперечила проти заявлених вимог та просила відмовити у їх задоволенні з підстав викладених у відзиві на позов.

Треті особи, в судове засідання не з`явились, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши пояснення позивача, її представника, представника відповідача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом пп. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини.

23 жовтня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був зареєстрований шлюб, який заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 жовтня 2015 року розірвано. Від даного шлюбу мають двох малолітніх дітей: сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

09 січня 2020 року та 23 січня 2020 року відбулись засідання комісії з питань захисту прав дитини Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації за заявами ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за наслідком розгляду яких визначено місце проживання малолітніх дітей разом з батьком - ОСОБА_4 .

У відповідності до витягів з протоколів №1 та №2 засідання комісії з питань захисту прав дитини, а також висновку Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей, думку дітей було заслухано начальником служби у присутності головного спеціаліста служби та під час цієї бесіди було встановлено, що мама дітей зі своїм новим чоловіком майже постійно пиячать, приводять чужих людей до квартири. Часто вдома нема чого їсти, мама нічого не готує, діти самі купують собі продукти за гроші, які присилає тато на картку ОСОБА_5 . Одяг та шкільні речі купують бабусі та дідусі. ОСОБА_5 впевнено заявив, що він хоче і буде жити тільки з татом, а ОСОБА_6 сказала, що у батька добре і він їх любить і не ображає, купує, що треба, але їй шкода розлучатися з сестрою і вона хоче бачитися з бабусею та дідусем (батьками позивача).

06 лютого 2020 року розпорядженням Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації за №104 визначено місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком - ОСОБА_4 . Зобов`язано батька дітей ОСОБА_4 не чинити перешкод у спілкуванні матері ОСОБА_1 з дітьми, не допускати протиправних дій та негативних розмов стосовно матері дітей. Зобов`язано матір дітей ОСОБА_1 не допускати протиправних дій та негативних розмов стосовно батька дітей.

Відповідно до положень статті 160 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України) місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).

Частиною другою цієї статті Кодексу передбачено, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

За приписами частини першої статті 19 СК України у випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування.

При цьому, рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 170 цього Кодексу (частина друга статті 19 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Частиною першою статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Згідно частини першої статті 15,частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

А застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17).

Згідно із статтею 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» органами опіки та піклування є районні, районні у містах Києві та Севастополі місцеві державні адміністрації, виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад. А згідно із частиною третьою цієї статті, вказані органи здійснюють у межах своєї компетенції соціальний захист та захист прав дітей.

Постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 затверджено Порядок провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини (далі - Порядок).

Органи опіки та піклування провадять свою діяльність, пов`язану із захистом прав дитини, з дотриманням таких принципів: забезпечення найкращих інтересів дитини; недопущення дискримінації дітей; конфіденційності інформації про дитину (абзац 2 пункту 3 Порядку).

Згідно із пунктом 72 Порядку для розв`язання спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини один із батьків подає службі у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів (у разі наявності).

Під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання (перебування) дитини служба у справах дітей повинна керуватися найкращими інтересами дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини.

Під час розгляду питання про визначення місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини, факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності та інші вагомі обставини.

Місце проживання дитини не може бути визначене з тим із батьків, який не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або вживає наркотичні засоби, своєю поведінкою може зашкодити здоров`ю та розвитку дитини.

Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За змістом частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із суб`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2020 року у справі № 487/7241/18 (провадження № 61-22623св19).

Відповідно до частин першої, другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї.

Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Відповідно до частини п`ятої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Встановивши, що орган опіки та піклування в межах власної компетенції, з дотриманням порядку вирішення питання про визначення місця проживання дітей сторін (складення відповідних актів обстеження умов проживання обох батьків, проведення відповідних бесід на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, заслуховування думки дітей), беручи до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особисту прихильність дітей до кожного з них, стан їх здоров`я, вік, враховуючи висновок комісії з питань захисту прав дитини, а також відсутність обставин, передбачених частиною другою та третьою статті 161 СК України, видав розпорядження згідно із яким визначив місце проживання дітей з батьком, яке відповідає якнайкращим їхнім інтересам, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання незаконним та скасування оспорюваного розпорядження, адже таким не порушуються сімейні права позивачки. Протилежне позивачкою не доведено.

При цьому, суд не бере до уваги доводи позивачки про те, що відповідач належним чином не реалізовував свої батьківські права та не виконував батьківських обов`язків, не надавав дітям належної матеріальної допомоги, не цікавився їх здоров`ям, успіхами, інтересами, не дбав про їх фізичний та моральний розвиток, адже такі не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Також суд критично оцінює надані у судовому засіданні покази свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 оскільки вони спростовуються матеріалами справи та вислуханою на засіданні комісії з прав дитини думкою дітей. Не доведено позивачем і того, що думка дітей про бажання проживати з батьком, висловлена ними під тиском, не відповідає їхній внутрішній волі, зокрема, з урахуванням їх віку.

Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку у сукупності, суд, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає що вимоги позову не підлягають задоволенню

На підставі викладеного, керуючись стст. 10, 11, 15, 57, 60, 61, 88, 208, 209, 212-215, 224-22 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Служби у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_4 , про визнання незаконним та скасування розпорядження №104 від 06 лютого 2020 року - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.