МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 484/1123/21
Провадження № 22-ц/812/1730/21
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2021 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

за участю представника позивачів- ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 червня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Медведєвої Н.А. в приміщенні того ж суду, за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , який діє у своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_6 до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал Страхування" про відшкодування шкоди та стягнення страхового відшкодування, -

В С Т А Н О В И В :

В березні 2021 року позивачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , який діє у своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_6 , звернулись з позовом до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал Страхування" про відшкодування шкоди та стягнення:

на користь ОСОБА_3 страхового відшкодування у розмірі 6259,50грн., пені з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 196,81грн., 3 відсотків річних у розмірі 48,36грн., інфляційних втрат у розмірі 144,78грн. та понесених судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7500,00грн.;

на користь ОСОБА_4 страхового відшкодування у розмірі 6259,50грн., пені з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 196,81грн., 3 відсотків річних у розмірі 48,36грн., інфляційних втрат у розмірі 144,78грн. та понесених судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7500,00грн.;

на користь ОСОБА_5 , що діє у своїх інтересах та в інтересах дитини ОСОБА_6 , страхового відшкодування у розмірі 87329,00грн., пені з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 2745,81грн., 3 відсотків річних у розмірі 674,71грн., інфляційних витрат у розмірі 2019,92грн. та понесених судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7500,00грн.

Позовна заява мотивована тим, що 10 лютого 2019 року у м. Первомайську по вул. Богопільській, 43 мала місце дорожньо - транспортна пригода, під час якої автомобіль марки «ISUZU NQR» р.н. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_7 допустив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , яка від отриманих тілесних ушкоджень загинула на місці події.

Цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_7 , як володільця транспортного засобу на момент ДТП була застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів у Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Арсенал Страхування» (поліс № АМ 8673004).

21 вересня 2020 року на адресу ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» надіслано заяву про виплату страхового відшкодування батькові, матері, чоловікові та дочці загиблої - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Загальна сума вимоги страхового відшкодування, заподіяного смертю ОСОБА_8 становить 200 000,0 грн, з яких для батька ОСОБА_3 - 12 519,00 грн моральної шкоди, для матері ОСОБА_4 - 12 519,00 грн моральної шкоди, для чоловіка ОСОБА_5 -12 519,00 грн моральної шкоди, для доньки ОСОБА_6 - 12 519,00 грн моральної шкоди та 150 228,00 грн відшкодування на утримання.

27 жовтня 2020 року на адресу відповідача було надіслано заяву про долучення документів, а саме довідки про склад сім`ї.

29 січня 2021 року у відповідь на скаргу було повідомлено, що ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» було прийнято рішення про часткову виплату страхового відшкодування на користь: батька загиблої ОСОБА_9 , матері загиблої ОСОБА_4 та чоловіка ОСОБА_5 по 6259,50 грн моральної шкоди кожному, доньки ОСОБА_6 - 6259,50 грн моральної шкоди та 75114,00 грн відшкодування на утримання. Загальна сума страхового відшкодування складає 100 152 грн.

Зазначена сума становить 50% від заявленої суми на відшкодування моральної шкоди та 50% відшкодування на утримання доньки.

В обґрунтування відмови у виплаті 50% страхового відшкодування страховик посилався на наявність провини пішохода у настанні дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої остання загинула (згідно постанови про закриття кримінального провадження від 28 грудня 2019 року).

Однак, позивачі, посилаючись на ч.1,5 ст. 1187, п.3 ч.1 ст. 1188 ЦК України, п. 1.10 Правил дорожнього руху, п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», вважають, що відмова ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» у виплаті 50% страхового відшкодування є неправомірною та такою, що не ґрунтується на нормі закону.

Положення п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» про ділення страхової виплати на кількість осіб винних у заподіянні шкоди застосовується у разі здійснення страхової виплати потерпілому внаслідок взаємодії кількох об`єктів підвищеної небезпеки (наприклад - пішоходу у разі наїзду на нього двох автомобілів).

Однак у даній ситуації, смерть потерпілої настала в результаті наїзду на неї одного автомобіля.

Крім того, згідно з ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно постанови про закриття кримінального провадження від 28 грудня 2019 року, у водія автомобіля марки «ISUZU NQR» р.н. НОМЕР_1 відсутня об`єктивна сторона злочину. При цьому інформація щодо наявності умислу потерпілого чи непереборної сили у настанні дорожньо-транспортної пригоди в постанові про закриття кримінального провадження відсутня.

Тому позивачі вважають, що відповідальність за шкоду заподіяну джерелом підвищеної небезпеки у даній ДТП покладається на водія транспортного засобу, за участю якого відбулась дорожньо-транспортна пригода, а у даному випадку - на страховика забезпеченого транспортного засобу - ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» в повному обсязі.

Крім того, згідно ч. 3 ст. 1193 ЦК України вина потерпілого не враховується у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання. Відповідно ділення навпіл відшкодування в даному випадку є необґрунтованим.

Також, посилаючись на ст. 36.5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. 625 ЦК України, правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, , позивачі вважають, що є законні підстави стягнення з відповідача пені із розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України для: ОСОБА_3 - за період з 21.12.2020 року по 24.03.2021 року у розмірі 196 грн 81 коп.; ОСОБА_4 - за період з 21.12.2020 року по 24.03.2021 року у розмірі 196 грн 81 коп.; ОСОБА_5 - за період з 21.12.2020 року по 24.03.2021 року у розмірі 2745 грн 81 коп. та трьох процентів річних від простроченої суми боргу для: ОСОБА_3 - за період з 21.12.2020 року по 24.03.2021 року у розмірі 48 грн 36 коп.; ОСОБА_4 - за період з 21.12.2020 року по 24.03.2021 року у розмірі 48 грн 36 коп.; ОСОБА_5 - за період з 21.12.2020 року по 24.03.2021 року у розмірі 674 грн 71 коп.; інфляційних витрат від простроченої суми боргу для ОСОБА_3 - за період з 21.12.2020 року по 24.03.2021 року у розмірі 144 грн 78 коп.; ОСОБА_4 за період з 21.12.2020 року по 24.03.2021 року у розмірі 144 грн 78 коп. ОСОБА_5 - за період з 21.12.2020 року по 24.03.2021 року у розмірі 2019 грн 92 коп.

12.04.2021 від представника позивачів надійшла заява про збільшення позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ, трьох відсотків річних та інфляційних витрат згідно вимог ст. 36.5 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та ч.2 ст. 625 ЦК України.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 червня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал Страхування" на користь ОСОБА_3 страхове відшкодування в розмірі 6 259 грн 50 коп., пеню - 302 грн 45коп, три відсотки річних - 70 грн 98коп, інфляційні витрати - 253 грн 66коп, всього 6 886грн 59коп.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал Страхування" на користь ОСОБА_4 страхове відшкодування в розмірі 6 259 грн 50 коп., пеню - 302 грн 45коп, три відсотки річних - 70 грн 98коп, інфляційні витрати - 253 грн 66коп, всього 6 886 грн 59коп.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал Страхування" на користь ОСОБА_5 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_6 страхове відшкодування в розмірі 87329грн, пеню - 4219 грн 64коп, три відсотки річних - 990 грн 31коп, інфляційні витрати - 3538 грн 85коп, всього 96077 грн. 80коп.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал Страхування" на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 судові витрати на правничу допомогу у розмірі по 2500грн на користь кожного. У стягненні судових витрат в іншій частині відмовлено.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал Страхування" на користь держави судовий збір в сумі 1098гр. 50коп.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Арсенал Страхування" звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій вказує, що при ухвалені рішення судом першої інстанції неповно та неправильне оцінено докази, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильних висновків по справі та безпідставного задоволення позову, а тому просить скасувати вказане рішення.

В апеляційній скарзі зазначає, що в рішенні суд фактично посилався тільки на те, що до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості відносно ОСОБА_5 щодо спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 не вносились, а тому відсутні підстави для застосування п. 36.3 ст. 36 Закону при розрахунку розміру страхового відшкодування, однак апелянт вважає такі висновки помилковими, оскільки, за наслідками ДТП, яка сталася 10.02.2019, було порушено кримінальне провадження № 0000042 за ознаками ч. 2 ст. 286 КК України.

Постановою слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Миколаївській області від 28.12.2019 кримінальне провадження № 0000042 за фактом даної ДТП закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України - за відсутністю складу кримінального порушення, передбаченого ст. 286 КК України, в діях водія забезпеченого транспортного засобу.

Разом з тим, апелянт вважає, що суд першої інстанції не врахував, що постановою також встановлено, що зі свідчень водія ОСОБА_7 під час слідчого експерименту: чоловік( ОСОБА_5 ) бив жінку ( ОСОБА_8 ) та давав їй ляпаси по обличчю, спині, правій руці, смикав її за куртку; потерпіла ОСОБА_4 в ході допиту повідомила, що ОСОБА_8 під автомобіль штовхнув її чоловік ОСОБА_5 ; перед тим, як розпочати рух водій ОСОБА_7 переконався, що потерпіла відійшла від автомобіля на безпечну відстань і потім розпочав рух, чим виконав вимоги п. п. 2.3. б та 10.1 ПДР України; в діях водія ОСОБА_7 відсутня об`єктивна сторона злочину, а саме причинний зв`язок з настанням ДТП.

Отже, із постанови, яка є належним доказом та перебуває у матеріалах справи чітко вбачається, що дії водія ОСОБА_7 не є причиною ДТП та смерті ОСОБА_8 .

В той же час, між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 був конфлікт, який, як вбачається з постанови і став причиною ДТП.

А тому, водій ОСОБА_7 , при усій обачливості своїх дій та поведінки не міг передбачити ситуацію, що склалася, та відвернути негативних наслідків, що є проявом непереборної сили, що судом не враховано.

Також апелянт зазначає, що цивільно-правова відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки настає за наявності трьох з чотирьох складових (підстав) цивільно-правової відповідальності, а саме: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою.

Отже, у даному випадку за даних обставин дорожньо-транспортної пригоди відсутні не тільки вина, а й протиправна дія заподіювача шкоди наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою, тому підстави для додаткового страхового відшкодування - відсутні, що суд першої інстанції не врахував.

Як вбачається з постанови, слідчий постановив після закриття кримінального провадження № 0000042 від 28.12.2019, копії його матеріалів направити до Первомайського ВП ГУНП в Миколаївській області для вирішення питання щодо притягнення ОСОБА_5 до адміністративної або кримінальної відповідальності за спричинення загиблій ОСОБА_8 тілесних ушкоджень.

Відповідно до повідомлення Первомайського РВП ГУГП в Миколаївський області відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань відносно ОСОБА_5 щодо спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 не вносились.

Тому, на думку апелянта, суд першої інстанції взявши таке повідомлення до уваги проігнорував зміст постанови. Проте бездіяльність органу досудового розслідування та фактичне ігнорування та невиконання постанови щодо вирішення питання щодо притягнення ОСОБА_5 до адміністративної або кримінальної відповідальності за спричинення загиблій ОСОБА_8 тілесних ушкоджень не є підставою для висновку про те, що такі дії ОСОБА_5 взагалі не мали місця.

При цьому, матеріали справи не містять доказів, які б спростовували висновки постанови, та категорично свідчили б про те, що дії ОСОБА_5 не призвели до ДТП та її наслідків у вигляді смерті ОСОБА_8 .

Разом з тим, оскільки страховик не є та не був учасником кримінальних проваджень, які були порушені за наслідками ДТП, він був позбавлений можливості як ознайомитися із вказаними матеріалами, так і оскаржити дії та/або бездіяльність слідчих.

Крім того апелянт вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив страховику у витребуванні матеріалів кримінального провадження разом із всіма експертизами та іншими доказами, що у них перебувають, та дозволили б суду та учасникам справи повно та всебічно дослідити всі обставини справи.

В той же час, відсутність окремого процесуального документу щодо встановлення вини ОСОБА_5 не свідчить про відсутність підстав для виникнення у нього цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну своїй дружині ОСОБА_8 , тому суд першої інстанції мав повно та всебічно з`ясувати всі обставини справи, перевірити доводи позивачів та заперечення відповідача, надати їм відповідну правову оцінку та постановити у справі законне і обґрунтоване рішення.

Крім того, зазначає, що в оскаржуваному рішенні місцевий суд дійшов висновку про те, що у постанові про закриття кримінального провадження від 28.12.2019р. відсутні дані щодо наявності умислу потерпілого чи непереборної сили, однак такий висновок є помилковим та таким, що не ґрунтується на доказах, які наявні в матеріалах справи.

Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди.

Апелянт вважає, що з аналізу постанови вбачається, що водій ОСОБА_7 , при усій обачливості своїх дій та поведінки не міг передбачити ситуацію, що склалася, та відвернути негативних наслідків, що є проявом непереборної сили та звільняє особу, яка керує джерелом підвищеної небезпеки, від обов`язку з відшкодування завданої шкоди, отже висновок суду на думку апелянта, є помилковим.

Наголошує, що у даному випадку за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями відповідальними є декілька осіб ОСОБА_7 , як особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки та є особою, яка хоч і не винна у настанні ДТП, однак є відповідальною за завдання шкоди та ОСОБА_5 , дії якого, як вбачається із постанови і спровокували ДТП та, як наслідок, загибель його дружини ОСОБА_8 .

Таким чином, враховуючи п. 36.3. ст. 36 спеціального Закону, розмір страхового відшкодування з урахуванням наявності 2 відповідальних осіб, розрахунок страховика є вірним та таким, що відповідає норма спеціального Закону, а висновки суду першої інстанції про недоведеність непереборної сили є помилковими.

Крім того, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов до безпідставного висновку про те, що положення вказаної норми права ( п. 36.3. ст. 36 Закону) до спірних правовідносин застосуванню не належить, оскільки у ній йдеться про поділ розміру заподіяної шкоди між особами, цивільно-правова відповідальність яких застрахована, а цивільно-правова відповідальність пішохода не була і не може бути застрахована відповідно до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», так як це не випливає зі змісту ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» і у даному випадку, не виключається наявність відповідальності у пішохода, як особи, що є учасником дорожнього руху. Отже, ця норма може застосовуватися і у випадку, якщо цивільно-правова відповідальність настала у всіх учасників ДТП, в тому числі і у пішохода.

Від представника позивачів надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду- без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Посилається, що п. 36.1 ст. 36 Закону не передбачена можливість прийняття рішення страховиком про зменшення розміру страхового відшкодування із врахуванням дій потерпілого, який помер внаслідок ДТП за участю транспортного засобу.

Не можна вважати також, що потерпілий від ДТП пішохід відноситься до кола осіб, на яких покладається відповідальність за завдання шкоди поряд з водієм. Смерть потерпілої настала в результаті наїзду на неї одного автомобіля марки «ISUZU NQR» р.н. НОМЕР_1 , який у даній дорожній обстановці не міг уникнути наїзду на пішохода, а відтак не має взаємопов`язаних сукупних дій водія та пішохода.

Посилання апелянта на те, що неконтрольований рух пішохода ОСОБА_8 , яка перебувала в стані алкогольного сп`яніння, та попадання під заднє колесо транспортного засобу «ISUZU NQR» р.н. НОМЕР_1 був спровокований іншим пішоходом, а саме чоловіком загиблої ОСОБА_5 є неправомірними та ґрунтуються на припущеннях.

Постановою слідчого встановлено, що наїзд на пішохода ОСОБА_8 , яка від отриманих тілесних ушкоджень загинула на місці події, стався саме автомобілем марки «ISUZU NQR» НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_7 . Встановлені у цій постанові обставини вказують на причинно-наслідковий зв`язок між діями володільця джерела підвищеної небезпеки, від яких загинула ОСОБА_8 , та заподіяною внаслідок ДТП шкодою. Тобто, причиною смерті загиблої стали множинні переломи черепу і кісток обличчя в наслідок наїзду на неї транспортного засобу, що стверджується Висновком судово-медичної експертизи № 72.

Судом першої інстанції було вчинено всі необхідні дії, витребувано всю необхідну інформацію, в тому числі за клопотанням відповідача, яка могла б бути необхідна для вирішення даної справи. В результаті було отримано інформацію, що до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості щодо притягнення ОСОБА_5 до відповідальності за спричинення ОСОБА_8 тілесних ушкоджень не вносились. Також, було скеровано суду постанову про закриття кримінального провадження № 0000097, з якої вбачається, що при перевірці даних було встановлено, що бокове дзеркало заднього виду автомобіля марки «ISUZU NQR» р.н. НОМЕР_1 менше суми з якої настає кримінальна відповідальність.

Представник відповідача в апеляційній скарзі посилається тільки на той факт, що дорожньо-транспортна пригода була спровокована іншим пішоходом, а саме чоловіком загиблої - ОСОБА_5 . Проте, дані твердження представника відповідача не підтвердженні матеріалами справи. Отже, відповідачем самостійно визначено дії ОСОБА_5 протиправними, які спричинили загибель ОСОБА_8 , що є неприпустимим та надуманим, які спростовуються зібраними під час судового розгляду доказами.

Також, в апеляційній скарзі є посилання, «що в ході допиту потерпілої ОСОБА_4 (Позивач 2), остання вказала, що її дочку під автомобіль штовхнув її чоловік ОСОБА_10 », проте в судовому засіданні під час розгляду цивільної справи ОСОБА_4 вказала, що не була свідком даної дорожньо-транспортної пригоди, тому вона не може стверджувати будь-які обставини.

Неспроможними є і посилання апелянта на те, що саме дії пішоходів загиблої ОСОБА_8 та її чоловіка ОСОБА_5 стали причиною ДТП, оскільки страховик не довів наявності непереборної сили або умислу потерпілого в умисному заподіянні шкоди.

Проте, шкода, пов`язана зі смертю потерпілого, як це визначено ч. 3 ст. 1193 ЦК України, відшкодовується незалежно від його вини, а ліміт страхового відшкодування, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника, з огляду на положення ст. 27.4 Закону, застосовується без визначення випадків зменшення цього розміру.

У даному випадку відповідальність за заподіяння шкоди незалежно від своєї вини несе володілець джерела підвищеної небезпеки, у зв`язку із тим, що даний випадок є страховим, обов`язок відшкодування шкоди покладається на страховика, а зменшення відшкодування ч. З ст. 1193 ЦК України не передбачене.

Звертає увагу на те, що ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу визнана ПрАТ «Арсенал Страхування» страховим випадком, тобто відповідач визнав подію, як таку, за яку наступає цивільно-правова відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки.

Наголошує, що головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілими несуть одинаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинуваті володільці об`єктів, які є джерелом підвищеної небезпеки. Відтак саме володілець джерела підвищеної небезпеки несе відповідальність за шкоду, яка є наслідком дії цього джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини його в заподіянні, що узгоджується з положеннями ч. 2 ст. 1167 ЦК України, а відповідно до Закону відповідальність за відшкодування заподіяної шкоди покладається на відповідача - страховика.

Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 05 червня 2019 року, справі N 466/4412/15-ц (провадження N 61-37654св18), від 15 серпня 2019 року, у справі 756/16649/13-ц (провадження N 61-26702св18), від 02 жовтня 2019 року у справі N 447/2438/16 ц (провадження N 61-26195св18), від 11 грудня 2019 року у справі N 601/1304/15-ц (провадження N 61-33216св18), від 03 червня 2020 року у справі № 345/3335/17 (провадження N 61-22598св18) від 01.07.2020р. у справі№554/858/19.

Необґрунтованими є також доводи апелянта про те, що шкода завдана внаслідок непереборної сили, а відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє страховика від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

Такі правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 03.06.2020 року у справі № 345/3335/17, у постанові Верховного Суду від 28.10.2020 р. у справі № 445/370/19. Остання актуальна позиція Верховного Суду України викладена у постанові у справі №345/3335/17 від 03.06.2020 року: коли шкода, пов`язана із смертю потерпілого, була заподіяна джерелом підвищеної небезпеки, то відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє страховика від обов`язку відшкодувати шкоду.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела, а завдана ним шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, у тому числі якщо шкоду завдано смертю фізичної особи. Такої ж позиції притримується Верховний Суд, про що свідчать його постанови від 05.12.2018 у справі №757/59802/16-ц і від 10.01.19 у справі №500/2095/15-ц.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 р. у справі № 755/18006/15-ц, вказала, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.

Все вищезазначене свідчить про те, що аргументи відповідача, наведені у апеляційній скарзі, є необґрунтованими і непереконливими, що відповідач безпідставно не виконує свої зобов`язання, визначені Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

В судовому засіданні представник відповідача підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги.

Представник відповідачів не визнала доводи апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, а рішення суду без змін, надавши пояснення аналогічні змісту відзиву на апеляційну скаргу.

Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.

Так, приймаючи рішення у справі, суд виходив з того, що 10.02.2019р. приблизно о 23:23год. у темний час доби в м. Первомайську на вул. Богопільській напроти будинку №43а сталась ДТП за участю автомобіля «ISUZU NOR 70 Р», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_7 та пішохода ОСОБА_8 , яка від отриманий тілесних ушкоджень загинула на місці пригоди.

За вказаним фактом дорожньо-транспортної пригоди до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості за №0000042 та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. Постановою слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту слідчого управління Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 28.12.2019 року зазначене кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля ОСОБА_7 станом на 10.02.2019 року була застрахована у ПрАТ «СК «Арсенал Страхування».

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є батьками загиблої, а ОСОБА_5 та малолітня ОСОБА_6 - її чоловіком та донькою.

Подія, що сталась 10.02.2019р. за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої загинула ОСОБА_8 , є страховим випадком, а тому у страховика виник обов`язок виплатити страхове відшкодування за шкоду, завдану забезпеченим транспортним засобом, яка пов`язана зі смертю потерпілої, а її загальний розмір було визначено відповідно до положень пункту 27.3 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

21.09.2020р. представником позивачів була направлена на адресу ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» заява на виплату страхового відшкодування, пов`язаного із заподіяною моральної шкоди у розмірі по 12519грн. кожному та відшкодування на утримання доньки ОСОБА_6 в сумі 150 228грн.

На запит представника позивачів 09.03.2021р. страхова компанія надала розрахунок виплаченого страхового відшкодування, згідно якого, враховуючи вимоги п.27.3 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», розмір мінімальної заробітної плати в місячному розмірі на дату ДТП (4173грн.), кількість осіб, що мають право на отримання моральної шкоди (4 особи) розмір моральної шкоди складає по 12519грн. на кожну особу, та розмір відшкодування на утримання доньки ОСОБА_6 - 150228грн. однак, враховуючи положення п.36.3 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та те, що відповідальними за заподіяння шкоди є декілька осіб, було прийняте рішення виплатити позивачам лише 50% зазначеного страхового відшкодування.

Загальний розмір розрахованого страхового відшкодування сторонами не оспорювався.

За змістом п.36.3 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», на який посилався страховик для визначення розміру належної до виплати відшкодування моральної шкоди та шкоди, заподіяної смертю потерпілого, у разі, якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.

Однак, на думку суду, положення вказаної норми права до спірних правовідносин не підлягають застосуванню, оскільки у ній йдеться про поділ розміру заподіяної шкоди між особами, цивільно-правова відповідальність яких застрахована, а цивільно-правова відповідальність пішохода ОСОБА_5 не була і не може бути застрахована відповідно до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Крім того, у постанові про закриття кримінального провадження від 28.12.2019р. вказано, що під час досудового розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, однією із версій було потрапляння потерпілої ОСОБА_8 під автомобіль у результаті того, що її чоловік ОСОБА_5 штовхнув її. Отже, було постановлено матеріали зазначеного кримінального провадження направити до Первомайського ВП ГУНП в Миколаївській області для вирішення питання про притягнення ОСОБА_5 до відповідальності за спричинення потерпілій ОСОБА_8 тілесних ушкоджень.

Проте, відповідно до повідомлення Первомайського РВП ГУГП в Миколаївський області відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань відносно ОСОБА_5 щодо спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 не вносились.

Посилався суд також на те, що в матеріалах справи міститься лише постанова слідчого про закриття кримінального провадження за ч.2 ст. 286 КК України, в якій взагалі не встановлена причетність ОСОБА_5 до загибелі ОСОБА_8 .

Докази, що ОСОБА_5 винен в загибелі ОСОБА_8 суду не надані.

Критично суд віднісся також до ствердження представника відповідача про те, що відсутність у водія ОСОБА_7 технічної можливості уникнути ДТП є непереборною силою. При цьому суд не вважав можливим застосування правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 10.04.2020р. у справі №532/1374/18, оскільки під час розгляду зазначеної справи були встановлені інші обставини.

При цьому суд врахував, що згідно постанови про закриття кримінального провадження від 28.12.2019р., у даній справі в результаті транспортно-трасологічної та автотехнічної експертиз не представилося можливим відповісти на питання про відповідність (невідповідність) дій водія вимогам п.10.1, 12.3 ПДР та про причинний зв`язок між діями водія і настанням ДТП. Відсутність у водія механічної можливості уникнути ДТП встановлена не була.

Отже, матеріалами справи не доведено, що дорожньо-транспортна пригода сталась в наслідок непереборної сили.

За такого, суд дійшов висновку, що у відповідача були відсутні підстави для виплати страхового відшкодування лише в розмірі 50% від загального.

Встановивши, що відповідач прострочив грошове зобов`язання з виплати позивачам страхового відшкодування, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення пені, трьох відсотків річних та інфляційних нарахувань. При цьому розмір пені на підставі пункту 36.5 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а також сум згідно частини другої статті 625 ЦК України, які підлягають стягненню з відповідача визначений правильно та відповідачем не оскаржується.

Крім того, врахувавши складність справи та обсяг виконаних адвокатом послуг, час на їх виконання суд дійшов висновку, що з відповідача на користь кожного з позивачів слід стягнути по 2500 грн витрат на правничу допомогу.

Заперечень щодо стягнення витрат на правничу допомогу апеляційна скарга не містить.

Переглядаючи рішення суду в іншій частині, колегія суддів погоджується з висновками суду щодо відсутності у страховика підстав для зменшення суми відшкодування, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю (частина друга статті 1168 ЦК України).

Статтею 1187 ЦК України передбачені підстави і порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, частиною першої цієї статті встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Частиною другої статті встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Отже за змістом статей 1166, 1187 ЦК України в разі завдання джерелом підвищеної небезпеки шкоди смертю фізичної особи такі дії визнаються неправомірними за винятком двох випадків: 1) коли шкоди було завдано внаслідок непереборної сили; 2) коли шкоди було завдано внаслідок умислу потерпілого. При цьому наявність зазначених обставин має довести володілець джерела підвищеної небезпеки або особа, відповідальна за нього, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується і моральна шкода внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

За такого, дія непереборної сили є безумовною підставою звільнення від цивільно-правової відповідальності без вини.

У цьому випадку слід довести: наявність обставин непереборної сили; її надзвичайний характер; неможливість попередити за даних умов; причинний зв`язок між даною обставиною і завданою шкодою.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія.

Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди.

Отже, як підстава звільнення особи, що порушила зобов`язання, від відповідальності непереборна сила характеризується двома ознаками: надзвичайністю та невідворотністю.

Відповідачем в цій справі вказаних обставин не доведено.

З постанови слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Миколаївській області від 28 грудня 2019 року про закриття кримінального провадження судом встановлено, що наїзд на пішохода ОСОБА_8 , яка від отриманих тілесних ушкоджень загинула на місці пригоди, стався автомобілем «ISUZU NOR 70 Р», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_7 . Крім того, у цій постанові зазначено, що причиною смерті загиблої стали множинні переломи черепу і кісток обличчя, що стверджується Висновком судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_8 № 72. Так, при судово-медичній експертизі трупу виявлені: множинні переломи черепу і кісток обличчя, травматичний субарахноідальний крововилив, множинні садна нижніх кінцівок, синець правої верхньої кінцівки, синець лівої молочної залози, садно правої сідничної області, синці лівої сідничної області, синець задньої поверхні правого стегна, садна обличчя, крововиливи у глибокі м`язи задньої поверхні правої нижньої кінцівки, крововиливи у шкірно-м`язові клаптики голови, Дані тілесні ушкодження утворились від дії тупих твердих предметів, носять ознаки тяжких тілесних ушкоджень і знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті. Враховуючи характерні особливості синця задньої поверхні правого стегна і синців лівої сідничної області можна зробити висновок, що вони є слідом-відбитком протектора автомобіля. Відповідно дані синці, садна задньої поверхні нижніх кінцівок, садно правої сідничної області, крововиливи в глибокі м`язи правого стегна і правої гомілки утворились внаслідок переїзду спареним колесом автомобіля. Садна передньої поверхні нижніх кінцівок, садно лівої молочної залози утворились внаслідок тертя об дорожнє покриття. При цьому переїзд відбувся знизу вверх, в сідничній області мало місце «скатування» автомобіля з тіла потерпілої і подальшим переїздом колеса через голову, внаслідок якого утворились множинні переломи кісток черепу і кісток обличчя, крововиливи в шкіряно-м`язові клаптики голови. Будь-яких тілесних ушкоджень, які б свідчили про попереднє прискорення тіла потерпілої перед попаданням під колеса автомобіля або про попередній удар кузовом автомобіля не має.

Слідчими органами розглядалися 3 версії, однак після проведеного розслідування слідчі органи дійшли висновку, що спроможною є перша версія, згідно якої перед настанням ДТП між загиблою ОСОБА_8 та її чоловіком ОСОБА_5 відбулася сварка, в ході якої останній наносив ОСОБА_8 тілесні ушкодження у вигляді ляпасів по обличчю, спині та правій руці, смикав її за куртку. Після чого жінка почала переходити дорогу, а чоловік вийшов на розділову смугу та розвів руки в сторону, зупиняючи автомобіль. Водій зупинився, після чого чоловік схопив ліве бокове дзеркало заднього виду автомобіля і почав його скручувати. Жінка відтягувала чоловіка від автомобіля в сторону будки, потім вони зникли з поля його зору і що було далі він не бачив. Коли чоловік і жінка відійшли, водій глянув через ліві бокові двері, скло яких було опущене, не побачив чоловіка та жінку та почав рух вперед. Розпочавши рух, відчув, що начебто наїхав на горбик, так як автомобіль гойднуло. А коли повернувся на проїзній частині побачив накритий труп жінки. Як вказана жінка потрапила під заднє колесо його автомобіля він сказати не міг.

Таким чином, встановлені у вищезгаданій постанові обставини вказують на причинно-наслідковий зв`язок між протиправними діями володільця джерела підвищеної небезпеки, від яких загинула ОСОБА_8 , та заподіяною внаслідок ДТП шкодою.

Доводи апеляційної скарги, що про відсутність у водія ОСОБА_7 технічної можливості уникнути наїзду на пішохода з моменту настання небезпеки для руху є непереборною силою, не заслуговують на увагу оскільки така обставина не була об`єктивно невідворотною за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки, не є зазначені обставини також надзвичайною подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди та зовнішньою подією по відношенню до діяльності заподіювача шкоди.

Посилання відповідача на те, що саме дії пішоходів ОСОБА_8 та ОСОБА_5 стали причиною ДТП, є неспроможними і не можуть бути підставою для звільнення від обов`язку відшкодувати шкоду, оскільки відповідач не довів наявності непереборної сили або умислу потерпілої ОСОБА_8 в заподіянні шкоди.

Так, досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 00000042 не було встановлено, що загибла усвідомлено бажала заподіяти собі шкоду, або хоча не бажала, але свідомо припускала настання наслідків у вигляді своєї смерті. Тому версія 3 не була визнана слідчими дійсною.

Версія 2, за якою нібито ОСОБА_5 штовхнув жінку під колеса автомобіля, також не була прийнята слідчим. Не встановлені дані обставини також під час розгляду даної цивільної справи, так як ОСОБА_4 не підтвердила свої пояснення, викладені слідчим у постанові про закриття кримінального провадження від 28.12.2019р., пояснивши, що вона не була свідком ДТП, тому вона не може стверджувати будь-які обставини.

Інших доказів винних дій ОСОБА_5 матеріали справи не містять, в тому числі і висновку судово-медичної експертизи про те, що нанесені ОСОБА_5 тілесні ушкодження знаходяться в причинно-наслідковому зв`язку саме зі смертю його дружини ОСОБА_8 . А згідно висновку судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_8 № 72, як зазначено в постанові про закриття кримінального провадження від 28.12.2019р., будь-яких тілесних ушкоджень, які б свідчили про попереднє прискорення тіла потерпілої перед попаданням під колеса автомобіля не має.

Фактично відповідач в апеляційній скарзі вибірково перераховує обставини, викладені в усіх 3 версіях, які розглядалися слідством, не зважаючи на те, що дві з них, не були визнані слідством дійсними. Не підтверджена версія 2 також матеріалами цивільної справи.

За такого посилання страховика, що при визначення суми страхового відшкодування необхідно застосовувати положення п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно якого у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб, оскільки сукупних та взаємопов`язаних дій водія транспортного засобу та ОСОБА_5 в спричинені загиблій ОСОБА_8 тілесних пошкоджень, які стали саме причиною її смерті, матеріалами справи не встановлено.

Доводів щодо неправильного визначення судом суми страхового відшкодування чи сум пені, 3 відсотків річних та інфляційний нарахувань, апеляційна скарга не містить.

Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).

З урахуванням викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, а також враховуючи, що інші доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанцій правильно встановлені фактичні обставини справи і застосовано норми матеріального та процесуального права, які підлягали застосуванню, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» залишити без задоволення.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 01 жовтня 2021 року.