РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2021 року

м. Рівне

Справа № 570/5859/18

Провадження № 22-ц/4815/566/21

Рівненський апеляційний суд:

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий : Боймиструк С.В.,

судді: Гордійчук С.О., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.,

за участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 та апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_5 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 02 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним та за зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про встановлення факту ухилення від виконання обов`язку з утримання спадкодавця та усунення від права на спадкування,-

В С Т А Н О В И В :

30 листопада 2018 року ОСОБА_4 звернувся до Рівненського районного суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним

В обґрунтування позову ОСОБА_4 вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 .

24 липня 2006 року ОСОБА_6 на випадок своєї смерті склав заповіт, який був посвідчений секретарем Обарівської сільської ради Рівненського району Рівненської області Опаранюк Р.С. та зареєстрований в реєстрі за № 45, відповідно до якого спадкоємцями ОСОБА_6 в рівних частках є ОСОБА_4 - син, та племінники ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

Позивач вважає, що заповіт від 24 липня 2006 року є нікчемним, так як складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Зокрема, в ньому не зазначено часу його складання, дати та місця народження заповідача. Крім того, даний заповіт посвідчений посадовою особою, яка не мала права вчиняти нотаріальні дії. Оспорюваний заповіт не було внесено до алфавітної книги обліку заповітів сільської ради, так як вона взагалі не велась Обарівською сільською радою Рівненського району Рівненської області, що підтверджується листом Обарівської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 30.10.2018 р.

Згідно із п. 40-1 Інструкції, відомості про посвідчення посадовими особами заповітів підлягають обов`язковому внесенню до Спадкового реєстру у порядку, передбаченому Положенням про Спадковий реєстр.

Однак, відомості із Спадкового реєстру щодо заповіту ОСОБА_6 , зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій під № 45, не збігаються із даними, зазначеними у заповіті. Зокрема, датою посвідчення заповіту відповідно до Спадкового реєстру є 04.02.2006 р., дата та місце народження зазначено: ІНФОРМАЦІЯ_2 , с. Обарів Рівненського району Рівненської області; насправді ж заповіт датовано 24.07.2006 р., а правильною датою і місцем народження є: ІНФОРМАЦІЯ_3 , Довгий міст, Довгомістський район, Красноярський край, Російська Федерація.

Так як заповіт ОСОБА_6 від 24.07.2006 р. складено із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, про що зазначено вище, то заповіт є нікчемним.

За наведеного просив суд ухвалити рішення, яким визнати нікчемним заповіт, складений від імені ОСОБА_6 24 липня 2006 року, посвідчений секретарем Обарівської сільської ради Рівненського району Рівненської області Опаранюк Р.С. та зареєстрований в реєстрі за № 45.

29 березня 2019 року ОСОБА_2 , ОСОБА_5 звернулись до Рівненського районного суду Рівненської області з зустрічним позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту ухилення від виконання обов`язку з утримання спадкодавця та усунення від права на спадкування.

В обґрунтування зустрічного позову позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_5 зазначають, що протягом більше 10-ти років до своєї смерті ОСОБА_6 постійно хворів, мав ушкодження обох ніг, пересувався лише зі сторонньою допомогою (майже завжди в цьому йому допомагала його племінниця ОСОБА_2 ), був інвалідом 2 групи довічно. Крім того, у 2017 році ОСОБА_6 перебував на стаціонарному лікуванні в «Обласному центрі ортопедії, травматології та вертебрології» КЗ «Рівненська обласна клінічна лікарня» Рівненської обласної ради. де йому було поставлено діагноз: деформуючий двобічний артроз кульшових суглобів III-IV ст., комбіновані привідно-ротаційні контрактури, стійкий виражений тривалий больовий синдром. Його було прооперовано та встановлено ендопротез правого кульшового суглобу. Отже, ОСОБА_6 був непрацездатною особою в розумінні ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», потребував матеріальної допомоги. Всі витрати, пов`язані з лікуванням ОСОБА_6 та проведенням йому операції, лягли виключно плечі позивачів. Натомість відповідач за весь цей час жодного разу не навідав батька, не надавав йому жодного виду допомоги, яку за своїм фізичним та матеріальним станом міг би надати. Тобто відповідач свідомо не виконував обов`язку щодо утримання свого батька, не піклувався про батька та фактично згадав про нього лише тоді, коли той помер, і після його смерті відкрилася спадщина на його майно.

Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 1224 ЦК України, не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Так, відповідно до ч. 1 ст. 202 СК України, повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Також згідно ст. 203 СК України дочка, син крім сплати аліментів зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.

За наведеного просять суд ухвалити рішення, яким встановити факт ухилення ОСОБА_4 від виконання обов`язку з утримання його батька ОСОБА_6 ; усунути ОСОБА_4 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 ; стягнути з позивача на їх користь понесені судові витрати.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 02 лютого 2021 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним та відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про встановлення факту ухилення від виконання обов`язку з утримання спадкодавця та усунення від права на спадкування.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 , ОСОБА_5 подали апеляційну скаргу в якій доводять про незаконність та необґрунтованість вказаного рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої помилково керувався ч. 5 ст. 1224 ЦК України і всі висновки щодо відмови у задоволенні зустрічного позову побудував на вказаній нормі, хоча подаючи зустрічний позов, свої вимоги позивачі обґрунтовували абз. 2 ч. 3 ст. 1224 ЦК України.

Просить скасувати рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 02 лютого 2020 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про встановлення факту ухилення від виконання обов`язку з утримання спадкодавця та усунення від права на спадкування і ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу де зазначає про невідповідність нормам матеріального права у частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним.

Зазначає, що судом помилково застосовано ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка не підлягає до застосування у даних правовідносинах.

Стверджує, що судом не було застосовано ст. 1257 ЦК України, яка підлягала до застосування.

Просить скасувати рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 02 лютого 2020 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним та ухвалити в цій частині нове, яким позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним - задовольнити в повному обсязі.

Відзиви від учасників справи не надходили.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 , виданим Рівненським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Рівненській області 10.07.2018 р.

Спадкодавець є батьком ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 , виданим Обарівською сільрадою Рівненського району.

24 липня 2006 року ОСОБА_6 на випадок своєї смерті склав заповіт, який був посвідчений секретарем Обарівської сільської ради Рівненського району Рівненської області Опаранюк Р.С. та зареєстрований в реєстрі за № 45, відповідно до якого спадкоємцями ОСОБА_6 в рівних частках є ОСОБА_4 - син, та племінники ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

За заявою спадкоємців за заповітом 18 червня 2018 року приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Сохацьким Ігорем Семеновичем відкрита спадкова справа № 10/18 щодо майна після смерті ОСОБА_6 , що підтверджується витягом із Спадкового реєстру від 18.06.2018 р.

Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

У статті 1233 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно якої загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

За змістом статті 1247 ЦК України заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, що діяла на день посвідчення заповіту) у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють у тому числі таку нотаріальну дію, як посвідчення заповітів (крім секретних).

Спеціальним нормативним актом, який регулював на день складення заповіту повноваження посадових осіб місцевого самоврядування під час вчинення ними нотаріальних дій була Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 р. N 22/5.

Частиною 2 розділу 1 Інструкції встановлено, Нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення цих дій.

Таким чином, обов`язковою вимогою правомірності посвідчення заповіту секретарем сільської ради є уповноваження її (його) на вчинення такої нотаріальної дії рішенням виконавчого комітету цієї ради. (Аналогічний правовий висновок висловлений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі 343/2258/17)

З матеріалів справи вбачається, що заповіт був посвідчений секретарем сільської ради Опаранюк Р.С.. якій Розпорядженням голови Обарівської сільської ради від 04 квітня 2006 року №2 було доручено вчиняти нотаріальні дії. Однак, відсутні будь-які відомості про рішення виконавчого комітету, яким на секретаря покладено обов`язки з вчинення нотаріальних дій.

Посвідчення заповіту не уповноваженою особою свідчить, що заповіт складено з порушенням вимог щодо його форми, та відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України, це має наслідком його нікчемність.

В позовній заяві і в судовому засідання позивач ОСОБА_4 не ставив вимоги про визнання заповіту недійсним з підстав невідповідності волевиявлення заповідача та просив визнати заповіт недійсним у зв`язку з тим, що він є нікчемним.

За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосовує відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Така позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі N 463/5896/14-ц., та у постанові від 04 червня 2019 року у справі за N 916/3156/17, якими Верховний Суд відступив від висновків, викладених в постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N 577/5321/17, від 03 жовтня 2018 року у справі N 369/2770/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі N 357/3394/16-ц та у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі N 6-308цс16, у частині застосування таких способів захисту прав та інтересів, як визнання нікчемного правочину недійсним і встановлення нікчемності правочину, вказавши, що недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача.

З огляду на вказане, колегія вважає, що мотиви відмови в мотивувальній частині рішення суду є невірними, оскільки заповіт посвідчений 24 липня 2006 року секретарем Обарівської сільської ради є нікчемним, в силу закону, бо сільський голова не був наділений правом уповноважувати секретаря Опаранюк Р.С. вчиняти нотаріальні дії.

Належним способом захисту у подібному випадку є саме визнання відповідного права (пункт 1 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України) або застосування наслідків недійсності правочину.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд не робить висновки щодо обґрунтованості та доведеності позову в частині, яка оскаржується, оскільки такі висновки мають бути зроблені у мотивувальній частині судового рішення в разі звернення позивача до суду щодо застосування належного способу захисту.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Велика Палата Верховного Суду виклала у своїй постанові від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17.

У зв`язку із невірно обраним позивачем способом захисту, дослідження мотивів апеляційної скарги не має правового значення.

Щодо апеляційної скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , суд зазначає наступне.

Відповідно до абзацу 2 частини третьої статті 1224 ЦК України, не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

Відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України, за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Правило абзацу 2 частини третьої статті 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України (далі - СК України). Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади).

Правило ч.6 ст. 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця.

Позбавлення особи права спадкувати - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням, передусім, характеру поведінки відповідача. (Правовий висновок зазначений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі 607/8130/19)

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Крім того, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Колегія суддів вважає правильним висновок місцевого суду, що позивачі за зустрічним позовом не довели належними та допустимими доказами у справі ухилення ОСОБА_4 від надання допомоги спадкодавцю, а також, що спадкодавець потребував саме його допомоги.

Висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для усунення ОСОБА_4 від права на спадкування є правильним, обґрунтованим та не спростовуються доводами апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги дублюють обґрунтування позовної заяви, зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Крім того, тлумачення частин 3,5 ст.1224 ЦК України свідчить, що спадкоємці вказані у цих нормах, можуть бути усунені від права на спадкування за законом, а не за заповітом.

Слід зазначити, що спадкодавець не був безпорадним і за певних обставин, які не доведено зустрічним позовом, мав можливість змінити своє волевиявлення в заповіті не на користь сина, однак цього ним зроблено не було.

Колегія суддів звертає увагу, що висновок місцевого суду про задоволення заявлених в справі позовів (а.с.172 зворот абзац 7) не відповідає, як мотивам наведеним в рішенні так і його резолютивній частині, що колегія суддів розцінює, як невиправлену описку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст.141 ЦПК України, понесені сторонами судові витрати відносяться на їх рахунок.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 02 лютого 2021 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_5 залишити без задоволення

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складений 01.10.2021 року.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.О. Гордійчук

С.С. Шимків