ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6833/21 Справа № 198/603/20 Суддя у 1-й інстанції - Томинець О. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.,

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 05 травня 2021 року, яке ухвалено суддею Томинець О.В. у сел. Софіївка Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 05 травня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 звернувся до АТ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 14.03.2018 року , згідно якої відповідачу встановлений кредитний ліміт.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Банк свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі.

Внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, станом на 14.10.2020 року, утворилась заборгованість у розмірі 10800,45 грн. , яка складається з : 7533,48 грн.- заборгованість за тілом кредита; в т.ч. 0,00 грн.- заборгованість за поточним тілом кредита; 7533,48 грн., - заборгованість за простроченим тілом кредита, 0,00 грн.- заборгованість за нарахованими відсотками; 0,00 грн.- заборгованість за простроченими відсотками; 3266,97 грн.заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України, 0,00 грн. нарахована пеня, 0, 00 грн. нарахована комісія, яку позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь та вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Заочним рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 05 травня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 14.03.2018 року в розмірі 5000 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 973,22 гривень.

В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права.

Судом не взято до уваги, що відповідач підписавши анкету-заяву про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування та паспорт споживчого кредитування відповідач особистим підписом підтвердив ознайомлення з основними умовами кредитування, а саме: типу кредиту, процентної ставки в межах та поза межами пільгового періоду, а тому висновок суду першої інстанції щодо відсутності такого погодження є помилковим.

Судом першої інстанції не враховано, що кредитний ліміт є поновлювальною кредитною лінією, відповідно сума заборгованості за тілом кредиту змінюється постійно в залежності від коштів, що використовуються, а також вносяться на погашення заборгованості. Крім того оформив сервіс «Оплата частинами», у звязку з чим його кредитний ліміт було збільшено.

Суд не встановив дійсного розміру заборгованості відповідача за фактично отримані кредитні кошти та безпідставно зменшив заборгованість відповідача за тілом кредиту, звільнивши його від обов`язку повернути отримані кошти в повному обсязі.

Крім того, суд безпідставно відмовив у стягненні відсотків нарахованих відповідно до ст.. 625 ЦК України, зазначених безпосередньо в підписаному відповідачем паспорті споживчого кредиту.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Частково задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не обґрунтовано законність такого нарахування. Оскільки банком не доведений розмір заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 7533,48 грн., а заборгованість за поточним тілом кредиту взагалі відсутня, а тому судом обмежено стягнення тіла кредиту в межах наданого відповідачеві максимального розміру кредитного ліміту в сумі 5000,00 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.. 625 ЦК України суд першої інстанції виходив з тих підстав, що позивач, станом на момент звернення до суду з даним позовом, не набув права нараховувати відсотки на підставі статті 625 ЦК України.

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 14.03.2018 року відповідач звернувся до позивача із Анкетою-заявою, відповідно до якої Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», у теперішній час Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», надав ОСОБА_1 , кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. (а.с.15)

Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти оформленої на ОСОБА_1 , 12.01.2019 року кредитний ліміт було збільшено до 2000 грн., 18.02.2019 року кредитний ліміт був збільшений до 5 000 грн., 13.05.2019 року кредитний ліміт був зменшений до 0, 00 грн. та більше кредитний ліміт не змінювався.

Посилаючись на невиконання відповідачем умов Договору про надання банківських послуг, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором, яка станом на 14.10.2020 року, становить 10 800,45 грн., та складається з: 7533,48 грн.- заборгованість за тілом кредита; в т.ч. 0,00 грн.- заборгованість за поточним тілом кредита; 7533,48 грн., - заборгованість за простроченим тілом кредита, 0,00 грн.- заборгованість за нарахованими відсотками; 0,00 грн.- заборгованість за простроченими відсотками; 3266,97 грн.заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України, 0,00 грн. нарахована пеня, 0, 00 грн. нарахована комісія (а.с. 6-7).

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до Анкети-Заяви ОСОБА_1 від 14.03.2018 року, останньому була надана кредитна картка із встановленим кредитним лімітом на платіжну картку, який, в подальшому було збільшено до 5000 грн.

За приписами п.п. 3, 6 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобов`язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами.

Згідно зі ст. 41 Закону України "Про Національний банк України" та ч. ч. 1, 2 ст.68 Закону України "Про банки та банківську діяльність", Національний банк України встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та Правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі Правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.

Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку, відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 30.12.1998 року № 566, зі змінами та доповненнями, є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.

Пунктом 5.1 глави 5 вищезазначеного Положенням визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа.

Згідно з п.5.4. цього Положенням, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня.

При цьому, п.5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 року № 254 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Отже, виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.

Враховуючи наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів приходить до висновку, що надані АТ КБ «ПриватБанк» по справі докази є належними та допустимими, у розумінні ст. ст. 58-59 ЦПК України, та у своїй сукупності підтверджують те, що відповідач ОСОБА_1 , відповідно до наданого позивачем розрахунку з 14.03.2018 року по 14.10.2020 року, користувався кредитними коштами, наданими йому ПАТ КБ «ПриватБанк», у теперішній час Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», за договором б/н у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, станом на 14.10.2020 року, відповідач, з урахуванням часткового виконання зобов`язань за кредитним договором, має заборгованість за тілом кредиту в розмірі 7 533,48 грн. (а.с.10-12).

Крім того, як вбачається із виписки з особового рахунку відповідача, відповідач по справі скористався такою послугою Банку як «Оплата частями», що відображено в розрахунку заборгованості та Виписці по картковому рахунку: «Оплата частями».

В даному випадку сервіс «Оплата частями» було підключено до кредитної картки позичальника та оформлення кредиту за зазначеним сервісом підтверджує збільшення ліміту кредитування та підтверджує розмір заборгованості за тілом кредиту(а.с. 72-73).

На підставі наведеного вище, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 7533,48 грн., розмір якої підтверджений належними та допустимими доказами по справі, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги позивача в цій частині, заслуговують на увагу.

Таким чином, колегія суддів вважає, що в межах заявлених позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 7533,48 грн. заборгованості за тілом кредиту.

Колегія суддів приходить до висновку, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів в межах заявлених позовних вимог в розмірі 7533,48 грн.

Щодо стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, то слід зазначити наступне.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду відхиляє аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 вказано, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. Цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, урегульовані частиною другою статті 625 цього Кодексу, згідно яких на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Такі проценти підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тому, за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України, як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення, підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Таким чином, якщо строк кредитування закінчився або кредитор реалізував своє право на дострокове повернення кредиту, то з цього моменту припиняється нарахування процентів за кредитом і позичальник зобов`язаний сплатити неустойку та суми передбачені статтею 625 ЦК України.

Верховний Суд України у Постанові від 22 жовтня 2014 року у справі №127цс14 висловив правовий висновок про те, що строк дії картки є кінцевим терміном кредитування.

Отже, АТ КБ «ПриватБанк» має право на стягнення відсотків, нарахованих на прострочений кредит відповідно до ст. 625 ЦК України, з моменту пред`явлення вимоги про дострокове повернення суми заборгованості за кредитом або ж після закінчення строку кредитування, тобто строку дії кредитної картки.

За змістом позовної заяви, вимоги про стягнення відсотків, нарахованих на прострочений кредит відповідно до ст. 625 ЦК України, пред`явлені станом на 14.10.2020 року, відповідно до довідки позивача відповідачу була видана кредитна картка зі строком дії до останнього дня грудня 2021 року (а.с.13).

За викладених обставин колегія суддів дійшла висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення цих позовних вимог.

Посилання ж АТ КБ «ПриватБанк» на пункт 2.1.1.2.12. в редакції Умов та Правил надання банківських послуг, що почала діяти з 01.03.2019 року, в якому зазначено, що в разі порушення клієнтом зобов`язань з погашення заборгованості, починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань, він зобов`язаний сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які, у відповідності до ст. 625 ЦК України, встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі 86,4% для картки «Універсальна» та в розмірі 84% для картки «Універсальна голд», колегією суддів не беруться до уваги, з вищенаведених підстав, а саме, у зв`язку з відсутністю відомостей щодо типу виданої позичальнику кредитної картки та строку її дії.

Надання ж позивачем Паспорту споживчого кредиту, підписаного позичальником ОСОБА_1 14.03.2018 року не має правового значення для вирішення цих позовних вимог, оскільки в ньому сторони чітко погодили, що інформація за цим паспортом надана позичальнику 14 березня 2018 року та зберігає чинність і є актуальною до 29 березня 2018 року, тобто, станом на день звернення позивача до суду з даним позовом (грудень 2020 року), положення паспорта щодо права кредитора нараховувати штрафи є неактуальними, у зв`язку з чим заявлені позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач, станом на момент звернення до суду з даним позовом, не набув права нараховувати відсотки на підставі статті 625 ЦК України оскільки не довів належними та допустимими доказами того факту, що строк дії картки, або ж строк дії кредитного договору закінчено .

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами, отже, судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині відмови в задоволенні позовних вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту із збільшенням його розміру до 7533,48 грн.

Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з чим, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині стягнутого з відповідача на користь позивача судового збору, із збільшенням розміру стягнутого судового збору з 973 грн. 22 коп. до 1466 грн. 17 коп., відповідно до п.3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, пропорційно задоволених позовних вимог.

Крім того, відповідно до вимог п.3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, за принципом пропорційного розподілу судових витрат до задоволених позовних вимог, на користь АТ КБ «ПриватБанк» з ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати, понесені на сплату судового збору за подачу апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції в сумі 2199,25 грн., (а.с.122)

В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, ст. 374, п. 2 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382,384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» - задовольнити частково.

Заочне рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 05 травня 2021 року змінити в частині розміру заборгованості, стягнутої з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» по кредитному договору б/н від 14 березня 2018 року, збільшивши цей розмір з 5000 грн. до 7533 (сім тисяч п`ятсот тридцять три) гривень 48 копійок.

Рішення суду змінити в частині розміру стягнутого з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» судового збору, збільшивши цей розмір з 973 гривень 22 копійок до 1466 гривень 17 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» судовий збір за подачу апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції в сумі 2199гривень 25 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне рішення суду складено 23 вересня 2021 року.

Головуючий:

Судді: