Справа № 274/5667/10 Провадження № 2/0274/157/21
Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області
28.12.21 р.м. Бердичів
Суддя Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області Корбут В.В. (далі Суд), за участю секретаря судового засідання Жмурко В.І.,
розглянувши у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовомОСОБА_1 представником якої є ОСОБА_2 ,
доОСОБА_3 , представником якого є ОСОБА_4 ,
провизнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна,
ОСОБА_1 звернулась з позовом, у якому, з урахуванням заяви від 10.11.2021 р. (а. с. 64 65), яка ухвалою Суду від 11.11.2021 р. (а. с. 78) була прийнята до розгляду, просить визнати автомобіль марки "Chevrolet", д.н.з. НОМЕР_1 , її та ОСОБА_3 спільною сумісною власністю, поділити цей автомобіль та стягнути на її користь з ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля у розмірі 54 155,00 грн.
Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 під час перебування у шлюбі придбали автомобіль марки "Chevrolet", д.н.з. НОМЕР_1 , а відтак він є їхньою спільною сумісною власністю, однак вони не можуть дійти спільної згоди щодо поділу цього майна.
ОСОБА_3 згоден компенсувати ОСОБА_1 1/2 частку вартості автомобіля у розмірі 10 000,00 грн., посилаючись на те, що він 01.10.2019 р. продав автомобіль за 20 000,00 грн., висновок експерта, поданий ОСОБА_3 на підтвердження вартості автомобіля, подано з порушенням статей 83 та 175 Цивільного процесуального кодексу України, та, крім того, цей висновок не відповідає частині п`ятій статті 106 Цивільного процесуального кодексу України.
Судом з`ясовано, що 20.12.2012 р. ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб, який було розірвано рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 18.09.2020 р. у справі № 274/4185/20, яке набрало законної сили, що підтверджується цим рішенням (а. с 13 14).
15.12.2018 р. за ОСОБА_3 було зареєстровано автомобіль марки "Chevrolet", 2008 р.в., д.н.з. НОМЕР_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 (а. с. 11 12).
Законодавством України презюмується, що за загальним правилом будь-яке майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.
Так, згідно з частиною третьою статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 60, частиною першою статті 61 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
У матеріалах справи відсутні будь-яких докази, які б вказували, що автомобіль марки "Chevrolet", 2008 р.в., д.н.з. НОМЕР_2 , не є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зі змісту позову, відзиву, пояснень представників ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 визнають, що цей автомобіль є (був) їхньою спільною сумісною власністю.
Зважаючи на наведене, Суд вважає, що автомобіль марки "Chevrolet", 2008 р.в., д.н.з. НОМЕР_2 , є (був) спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Частиною першою статті 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Статтею 70 Сімейного кодексу України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
У матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б вказували на те, що частки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у праві власності на автомобіль, який стосується предмета спору, є різними, а відтак Суд виходить з того, що ці частки є рівними.
Відповідно до статті 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Згідно зі статтею 370 Цивільного кодексу України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.
Частинами першою третьою статті 364 Цивільного кодексу України передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.
З наведених норм законодавства України випливає, що майно, щодо якого виник спір (автомобіль), може бути як поділено у рівних частках між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , так з нього може бути виділено у власність одного з них його неподільну частину за умови, що інший згоден отримати грошову або іншу матеріальну компенсацію вартості частки цієї частини майна, при цьому така компенсація може бути присуджена Судом.
Між тим, автомобіль марки "Chevrolet", 2008 р.в., д.н.з. НОМЕР_2 , 01.10.2019 р. було відчужено ОСОБА_3 . ОСОБА_6 (після реєстрації автомобіля. д.н.з. було змінено на НОМЕР_4 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 , а. с. 25), а 06.10.2020 р. ОСОБА_6 його було відчужено ОСОБА_7 , що підтверджується договорами купівлі-продажу транспортного засобу (а. с. 24, 93).
Відчуження автомобіля ОСОБА_3 відбулось за відсутності згоди ОСОБА_1 , будь-яких коштів від продажу автомобіля ОСОБА_1 від ОСОБА_3 не отримувала, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не заперечується, докази, які б спростовували ці обставини, у матеріалах справи відсутні.
Таким чином можливим способом поділу автомобіля марки "Chevrolet", 2008 р.в., д.н.з. НОМЕР_2 , є присудження ОСОБА_1 грошової компенсації вартості 1/2 його частки, на що вона згодна і про що просить у позовній заяві.
Як вбачається зі звіту від 09.11.2021 р. про незалежну оцінку (з додатками, а. с. 66 77), ринкова вартість автомобіля марки "Chevrolet", 2008 р.в., д.н.з. НОМЕР_2 , станом на 09.11.2021 р. становить 108 310,00 грн.
Будь-яких доказів, які б спростовували правильність зазначеного звіту або ставили його під сумнів ОСОБА_3 не подав.
Посилання ОСОБА_3 на те, що звіт (на думку ОСОБА_3 висновок) було подано з порушенням статей 83 та 175 Цивільного процесуального кодексу України, Суд відхиляє, оскільки приймаючи цей доказ, Суд виходив з завдань цивільного судочинства (завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави частина перша статті 2 Цивільного процесуального кодексу України) та керувався такою основною засадою (принципом) цивільного судочинства як пропорційність (суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо стаття 11 Цивільного процесуального кодексу України).
Твердження роди про те, що звіт від 09.11.2021 р. (на думку ОСОБА_3 висновок) не відповідає частині п`ятій статті 106 Цивільного процесуального кодексу України, Суд не приймає до уваги, оскільки цей звіт не є висновком експерта у розумінні статі 102 Цивільного процесуального кодексу України, а відтак на нього не розповсюджуються вимоги статті 106 Цивільного процесуального кодексу України,
Тобто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 має бути стягнуто грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля марки "Chevrolet", 2008 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 , що становить 54 155,00 грн.
Враховуючи викладене, Суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.
На підставі статті 141 Цивільного процесуального кодексу України ОСОБА_1 підлягає поверненню сплачений нею судовий збір у розмірі 1 690,80 грн., оскільки ОСОБА_3 є інвалідом ІІ групи, а відтак від сплати судового збору звільнений (а. с.6, 26).
Керуючись статтями 141, 258, 259, 263 265 Цивільного процесуального кодексу України,
1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_7 ) задовольнити.
2. Визнати автомобіль марки "Chevrolet", 2008 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
3. Поділити автомобіль марки "Chevrolet", 2008 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 , та стягнути на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля у розмірі 54 155,00 грн.
4. Повернуті ОСОБА_1 з державного бюджету сплачений нею за подання позову судовий збір у розмірі 1 690,80 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення безпосередньо до Житомирського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.В. Корбут