Справа № 169/526/20 Головуючий у 1 інстанції: Тітівалов Р. К.
Провадження № 22-ц/802/1047/21 Категорія: 8 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів - Бовчалюк З.А., Матвійчук Л. В.,

секретар Вакіна Д. О.,

з участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання договору-купівлі продажу дійсним та визнання права власності на майно за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на рішення Турійського районного суду Волинської області від 13 травня 2021 року,-

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння покликаючись на такі обставини.

На праві власності йому належить транспортний засіб марки Chery QQ 1083, 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 . Приблизно у серпні-вересні 2019 року на прохання ОСОБА_4 він надав йому у безоплатне корисування вказаний автомобіль разом із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, ключами та страховим полісом. Крім того, приблизно у листопаді 2016 року він надав ОСОБА_4 у тимчасове користування лафету для перевезення автомобілів, 1988 року випуску, шасі № НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 , та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. 14 лютого 2020 року він звернувся до відповідача з проханням повернути належні йому на праві власності транспортні засоби, проте відповіді не отримав, тому просив витребувати у відповідача автомобіль марки Chery QQ 1083, 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , та лафету для перевезення автомобілів, 1988 року випуску, шасі № НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 .

У серпні 2020 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , у якому, посилаючись на те, що сторони погодили всі істотні умови договору купівлі-продажу автомобіля і вчинили необхідні дії щодо його фактичної передачі, а ОСОБА_1 відмовляється переоформити право власності на автомобіль, просив визнати його власником автомобіля марки Chery QQ 1083, 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_4 , номер двигуна НОМЕР_5 , та лафету для перевезення автомобілів, 1988 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 .

Рішенням Турійського районного суду від 13 травня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено/ Постановлено витребувати з незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 транспортний засіб марки Chery QQ 1083, 2011 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_4 , номер двигуна НОМЕР_5 , та лафету для перевезення автомобілів, 1988 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1860 гривень 4 копійки та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 гривень.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання власником відмовити.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про відмову у позові ОСОБА_1 та задоволення поданого ним позову.

Посилається на те, що судом не враховано показань свідків, які підтвердили передачу грошей за придбаний автомобіль, та ту обставину, що між ним та ОСОБА_1 в усному порядку укладено договір купівлі-продажу. Судом не враховано приписів статті 392 ЦК України, яка дає підстави відповідачу ОСОБА_4 вимагати в судовому порядку визнання за ним права власності на автомобіль, оскільки ОСОБА_1 таке право оспорює. Також зазначає про неспівмірність стягнутих витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 гривень.

Позивач ОСОБА_1 не скористався правом подати відзив на апеляційну скаргу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та аргументи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві власності належать транспортні засоби: автомобіль марки Chery QQ 1083, 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , та лафета для перевезення автомобілів, 1988 року випуску, шасі № НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 , що підтверджується відомостями Територіального сервісного центру 0742 від 23 січня 2020 року (а. с. 14-15).

22 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до Турійського відділення поліції про те, що він надав у користування своєму сусідові ОСОБА_4 автомобіль марки Chery QQ 1083, 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , на його вимогу повернути транспортний засіб останній його не повертає (а. с. 110).

Про необхідність повернення належних йому на праві власності транспортних засобів, позивач вказував у вимозі ОСОБА_4 від 14 лютого 2020 року (а. с. 16-17).

Постановою слідчого від 10 березня 2020 року кримінальне провадження, що було порушене за заявою ОСОБА_1 , закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого статтею 356 Кримінального кодексу України, та наявністю цивільно-правових відносини - спору щодо права власності на транспортний засіб (а. с. 136-137).

В суді першої інстанції ОСОБА_4 не заперечував тієї обставини, що транспортні засоби, що є предметом цього спору, перебувають у його володінні.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не подав належних доказів про укладення договору купівлі-продажу транспортних засобів між ОСОБА_4 , транспортні засоби зареєстровані у встановленому законом порядку за позивачем,тому саме позивач є їх власником.

Такий висновок суду є правильним, зроблений на підставі норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, відповідає встановленим обставинам справи у зв`язку з таким.

Загальний порядок укладення договорів учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України.

До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення.

Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною першою статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Перелік документів, які можуть підтверджувати правомірність придбання транспортного засобу і які можуть слугувати підставою для реєстрації транспортного засобу за новим власником визначено у пункті 8 Порядку, із змісту якого вбачається, що такими документами, крім, іншого є договір дарування, купівлі-продажу, міни та інші договори, укладені у встановленому порядку, свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя тощо, посвідчені або видані нотаріусами, якщо це передбачено чинним законодавством.

Згідно з нормами пунктів 4, 5 статті 208 ЦК України, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма, належить вчиняти в письмовій формі.

Системний аналіз вказаних нормативно-правових актів дає підстави для висновку, що законом не передбачено можливості укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу в усній формі.

Встановивши наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_4 за зустрічним позовом.

В апеляційній скарзі представник відповідача помилково вказує про те, що природа реєстрації транспортного засобу не пов`язана з переходом права власності. Такі доводи є неправильними, оскільки згідно з пунктами 6, 7, 8 Порядку, для реєстрації транспортного засобу власник зобов`язаний надати докази правомірності його придбання, отже, саме набуття права власності, підтверджене належними документами, є підставою для реєстрації транспортного засобу за особою.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про те, що факт придбання транспортних засобів та передачі коштів на виконання усного договору купівлі-продажу підтверджуються показаннями свідків є неспроможними, оскільки виходячи з положень частини І статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Тобто, у цій нормі права імперативно встановлено про неможливість доведення факту вчинення правочину показаннями свідків, у разі заперечення однієї сторони.

Аргументи апеляційної скарги про те, що судом встановлено обставину одержання ОСОБА_1 коштів від ОСОБА_4 за придбані останнім транспортні засоби, не відповідає фактичним обставинам та є суб`єктивною оцінкою показань свідків та доводів відповідача, які судом не взято до уваги та спростовано з покликанням на норми статті 218 ЦК України.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_1 суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_4 не набув права власності на спірні транспортні засоби за договором купівлі-продажу, оскільки він не довів його укладення, тому він є недобросовісним володільцем.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з частиною першою статті 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе.

Пунктом 2 частини першої статті 399 ЦК України передбачено, що право володіння припиняється у разі витребування майна від володільця власником майна або іншою особою.

Недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна (стаття 400 ЦК України).

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції, як в частині задоволення первісного позову, так і в частині відмови у зустрічному позові, є законним і обгрунтованим.

Висновок суду про розподіл судових витрат, в тому числі про визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, грунтується на положеннях статей 133, 141 ЦПК України.

В мотивувальній частині рішення суд навів мотиви, з яких він дійшов висновку про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, зазначивши, що вони відповідають критерію співмірності, розумності та підтверджені належними доказами, спростував аргументи відповідача про відсутність у квитанціях необхідних реквізитів, пославшись на практику Верховного Суду. Позивачем надано суду договір про надання правничої допомоги, акт виконаних робіт, квитанцію, з яких вбачається, яка саме правнича допомога була надана ОСОБА_1 . Своїм підписом в Акті виконаних робіт ОСОБА_1 підтвердив про одержання таких послуг.Суд першої інстанції дослідив ці докази та надав їм належну правову оцінку.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених в рішенні, яке постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Турійського районного суду Волинської області від 13 травня 2021 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення постанови апеляційного суду.

Головуючий

Судді