Номер провадження 2/756/6365/21
РІШЕННЯ

Іменем України

30 листопада 2021 року м. Київ

Оболонський районний суд міста Києва у складі

головуючого судді Банасько І.М.,

за участю секретаря судового засідання Слуцького О.П.,

представника позивача Савенко Ю.Н.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «АЗОТ» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,

УСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року ПрАТ «АЗОТ» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів в розмірі 39 641,90 грн.

Вимоги позову обґрунтовує тим, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22.02.2019 у справі №756/12935/18 позов ОСОБА_1 до ПАТ «АЗОТ» задоволено, вирішено стягнути з товариства на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 33 909,16 грн, компенсацію за невикористану відпустку сумі 11 180,21 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 202 747,50 грн, компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в сумі 544,26 грн та судові витрати в сумі 2 483,81 грн. Вказане рішення набрало законної сили 13.06.2019. Позивач зазначає, що 02.04.2020 було змінено тип на найменування товариства позивача з Публічного на Приватне без проведення реорганізації.

01.08.2019 державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області було відкрито виконавче провадження №59689592 про стягнення з ПрАТ «АЗОТ» на користь ОСОБА_1 компенсації за затримку при звільненні в сумі 202 747,50 грн. 11.10.2019 зазначене виконавче провадження було закінчено у зв`язку з фактичним повним виконанням.

01.08.2019 державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області було відкрито виконавче провадження №59689490 про стягнення з ПрАТ «АЗОТ» на користь ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в сумі 544,26 грн. 15.10.2019 зазначене виконавче провадження було закінчено у зв`язку з фактичним повним виконанням.

Однак, під час виконання вказаних виконавчих проваджень відповідач отримав середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати без відрахування всіх обов`язкових платежів, передбачених законом, тобто у розмірі більшому, ніж встановлено чинним законодавством України.

Статтею 163 ПК України визначено доходи, які є об`єктом оподаткування. Зокрема, об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід та доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання). Таким чином, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні та компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати є доходом, який підлягає оподаткуванню.

У спірних правовідносинах при отриманні доходу у вигляді середнього заробітку та компенсації втрати частини доходів у відповідача виник податковий обов`язок, який виконується ним не безпосередньо, а за допомогою податкового агента - в даному випадку позивача. Позивач маж виконувати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з такого доходу, нарахованого на підставі рішення суду.

Позивач нарахував та сплатив до бюджету від імені відповідача податок на доходи фізичних осіб в сумі 36 592,52 грн та військовий збір в сумі 3 049,38 грн.

Отже, позивач повністю виконав вимоги податкового законодавства і дотримався правового механізму оподаткування доходу та як податковий агент сплатив податок і збір за відповідача за свій кошт, не маючи можливості відрахувати необхідну суму з належних відповідачу коштів.

Ухвалою суду від 23.09.2021 за вказаним позовом відкрито провадження, визначено, що справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

У письмових поясненнях від 24.10.2021 відповідач заперечив щодо стягнення з нього грошових коштів, вказавши про абсурдність аналогій позовної заяви.

Представник позивача у судовому засіданні просив задовольнити позовні вимоги, посилаючись на обґрунтування, що викладене у позові.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову, зазначав, що позовні вимоги є безпідставними та абсурдними.

Заслухавши пояснення учасників справи, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22.02.2019 у справі №756/12935/18 ухвалено стягнути з ПАТ «АЗОТ» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 33 909,16 грн, компенсацію за невикористану відпустку сумі 11 180,21 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 202 747,50 грн, компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в сумі 544,26 грн та судові витрати в сумі 2 483,81 грн (а.с. 8-9).

Постановою Київського апеляційного суду від 13.06.2019 рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22.02.2019 у справі №756/12935/18 залишено без змін.

Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Горбатюк В.П. від 01.08.2019 відкрито виконавче провадження ВП №59689592 з виконання виконавчого листа №756/12935/18 про стягнення з боржника на користь стягувача компенсації за затримку розрахунку при звільненні в сумі 202 747,50 грн (а.с. 10).

Постановою державного виконавця Горбатюк В.П. від 11.10.2019 виконавче провадження ВП №59689592 закінчено у зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі рішення суду за виконавчим документом (а.с. 11).

Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Горбатюк В.П. від 01.08.2019 відкрито виконавче провадження ВП №59689490 з виконання виконавчого листа №756/12935/18 про стягнення з боржника на користь стягувача компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в сумі 544,26 грн (а.с. 12).

Постановою державного виконавця Горбатюк В.П. від 15.10.2019 виконавче провадження ВП №59689490 закінчено у зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі рішення суду за виконавчим документом (а.с. 13).

Крім того, встановлено, що ПАТ «АЗОТ» нарахувало, утримало та сплатило до бюджету від імені ОСОБА_1 з суми 203 291,76 грн - податок на доходи фізичних осіб в сумі 36 592,52 грн, військовий збір в сумі 3 049,38 грн, що підтверджується довідкою ПрАТ "АЗОТ" № 199 від 28.01.2021 та платіжними дорученнями № 65045 від 07.11.2019, № 65047 від 07.11.2019 (а.с. 14-15).

На письмову вимогу від 28.07.2021 №501-06/368 щодо повернення підприємству сплачених грошових коштів у розмірі 39 641,90 грн відповідач ОСОБА_1 не відреагував (а.с. 16-17).

Як визначено ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Цивільне процесуальне законодавство закріплює положення щодо того, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому жодні докази для суду не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК).

Згідно з принципом диспозитивності (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 49 ЦПК України).

Предметом спору в даному випадку є повернення на користь позивача, як податкового агенту, коштів у вигляді не відрахованих із заробітної плати звільненого працівника податку та військового збору у спосіб, визначений ст. 1212 ЦК України.

Обраний позивачем спосіб захисту свого цивільного права не суперечить положенням ст. 16 ЦК України.

Частиною 1 статті 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Статтею 163 Податкового кодексу України визначені доходи, які є об`єктом оподаткування. Зокрема, об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід та доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання). Таким чином, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні є доходом, який підлягає оподаткуванню.

Згідно із п.п. 15.1 ст. 15 Податкового кодексу України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Підпунктом 168.1.1 п.168.1 ст.168 Податкового кодексу України визначено, що податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст. 167 Кодексу.

Відповідно до п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.

Відповідно до п.16-1 підр.10 розд. ХХ ПК України, тимчасово, до набрання чинності рішенням ВР України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлено військовий збір. Ставка збору становить 1,5 % від об`єкта оподаткування.

Відповідно до п. 6 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає і рішенні суду.

Також, слід зазначити, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є і об`єктом щодо сплати військового збору, що становить 1,5 відсотка об`єкта оподаткування.

За даними листа Державної фіскальної служби України від 05.11.2015 р. №23714/6/99-99-17-03-03-15, роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, нарахованої на підставі рішення суду.

Державна фіскальна служба України у листі від 09 березня 2016 року № 665/4/99-99-17-03-03-13 зазначила, що відповідно до пп. 14.1.48 ПКУ, заробітна плата це основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні й компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом.

Оскільки виплата доходу у вигляді суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку під час звільнення працівника, здійснюється звільненому працівнику й не пов`язана з відносинами трудового найму, такий дохід обкладається ПДФО за ставкою 18% і військовим збором за ставкою 1,5%, як інші доходи.

Підприємство, яке виплачує такий дохід, для такого платника податку являється податковим агентом, а тому повинно утримати ПДФО та військовий збір із суми доходу, перерахувати їх до бюджету та відобразити виплату у формі № 1ДФ.

Суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника, слід класифікувати як інші доходи, відповідно до п.п. 164.2.20 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, оскільки між роботодавцем і колишнім працівником уже відсутні трудові відносини. При цьому, визначення виду доходу впливає на його відображення у податковому розрахунку 1-ДФ, а інші доходи зазначаються за ознакою «127». Оскільки об`єкти оподаткування військового збору фактично дублюють об`єкти оподаткування податку на доходи фізичних осіб, то із даного доходу утримується також військовий збір, за ставкою 1, 5 %, відповідно до п. 161 Перехідних положень Податкового кодексу України.

Ставка податку на доходи фізичних осіб, згідно із ст. 167 зазначеного Кодексу, на суму середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника становить 18%.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Тому, незважаючи на те, що призначена судом сума зменшується на суму податкових відрахувань, цей факт в жодному разі не погіршує становище працівника, адже якби працівник просто отримував зарплату, а вимушено був відсутній на роботі, то таку зарплату він отримував би також з урахуванням утримання обов`язкових податкових платежів.

Схожі висновки містяться в постановах Верховного Суду від 05 серпня 2020року у справі №817/893/17, від 18 липня 2018року у справі №359/10023/16-ц, Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019року у справі №522/13736/15 та у справі №369/10046/18, а також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019року у справі №910/4518/16 та в постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №401/1813/16-ц, від 18 липня 2018року у справі №359/10023/16-ц, від 07 жовтня 2020 року у справі №523/14396/19.

Отже, правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані нормами Глави 83 Цивільного кодексу України про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов`язання з безпідставного набуття (придбання) майна виникають за наявності трьох умов: 1) має місце набуття або збереження майна; 2) вказане набуття або збереження майна здійснено за рахунок іншої особи; 3) має місце відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Стаття 1215 ЦК України встановлює випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.

Відповідно до ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

До правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є заробітною платою і платежами, що прирівнюються до неї, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення ст. 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають.

Подібні висновки щодо застосування ст. 1215 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року (справа 6-91цс14), від 22 січня 2014 року (справа 6-151цс13), постановах Верховного Суду від 07 березня 2018 року (справа №517/186/17), від 28 березня 2018 року (справа №173/166/17), від 03 травня 2018 року (справа №473/2859/17).

Виходячи із системного аналізу ст. 1215 ЦК України, безпідставно набуте майно не підлягає поверненню за відсутності рахункової помилки при виплаті коштів, а також добросовісності з боку набувача. Обов`язок довести недобросовісність набувача грошових сум, зазначених у ч. 1 вказаної статті, покладається на сторону, яка вимагає повернення цих коштів.

Отже, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача.

Тобто, відсутність розрахункової помилки та добросовісність набувача презюмується, а тягар доказування наявності розрахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника: за загальним правилом цивільного процесу щодо змагальності сторін.

Однак, згідно ч. 1 ст. 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно із п.п.14.1.48 ПК України заробітна плата - основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом.

У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Отже, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

При цьому, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні ст. 2 ЗУ «Про оплату праці», тому на неї не розповсюджується правило ст. 1215 ЦК України.

Таким чином, за результатами розгляду справи, суд дійшов висновку, що відповідач, отримавши у порядку примусового виконання, за рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22.02.2019 (справа №756/12935/18) суму коштів, набув її частину без достатньої правової підстави, адже вона повинна була бути сплачена його податковим агентом в дохід держави, а враховуючи, що позивачем сплачені всі необхідні податки та збори, то вони підлягають стягненню із відповідача на користь позивача.

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути 2 270,00 грн витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору.

Керуючись ст. ст. 12 - 13, 76 - 81, 89, 141, 259, 263-265, 274, 353-354 ЦПК України суд,

УХВАЛИВ:

Позов Приватного акціонерного товариства «АЗОТ» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Приватного акціонерного товариства «АЗОТ» (місцезнаходження: 18028, м. Черкаси, вул. Героїв Холодного Яру, 72; ) грошові кошти у розмірі 39 641 (тридцять дев`ять тисяч шістсот сорок одна) грн 90 (дев`яносто) коп.; 2 270,00 (дві тисячі двісті сімдесят) грн витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного рішення - 03.12.2021.

Суддя І.М. Банасько