КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2021 року м. Київ

справа № 753/15622/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Махлай Л.Д., Немировської О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , нарішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 травня 2021 року, ухвалене у складі судді Лужецької О.Р.,

у справі за позовом Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

У вересні 2020 року позивач Комунальне підприємство з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» звернулося до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 , в якому просить стягнути з відповідача, який є власником машиномісця № НОМЕР_1 , машиномісця № НОМЕР_2 , машиномісця № НОМЕР_3 , за адресою: АДРЕСА_1 , заборгованість за послуги з утримання паркінгу в сумі 19 151 грн. 25 коп., посилаючись на те, що внаслідок несумлінного ставлення відповідача до своїх обов`язків по сплаті сум за спожиті житлово-комунальні послуги, позивач зазнає збитків стосовно утримання паркінгу. Також позивач просив стягнути з відповідача понесені ним витрати на оплату судового збору.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11 травня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» заборгованість у розмірі 19 151 грн. 25 коп., судовий збір в сумі 2102 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1200 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його незаконність, порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що правовідносини між власником машиномісць в паркінгу з приводу надання послуг на його утримання і обслуговування та особою, яка надає такі послуги, виникають на підставі укладеного між ними договору. Відсутність між цими особами договірних відносин унеможливлює визначення вартості послуг, які надаються власнику паркомісць, оскільки умова про це є істотною для такого договору. Крім того, не затвердження розміру таких послуг уповноваженими на це органами, позбавляє виконавця можливості на власний розсуд без укладення відповідного договору визначати їх вартість.

Вказує, що ціна на послугу з утримання паркінгу не є регульованою, а встановлюється за домовленістю сторін. Тобто, на підставі укладеного договору між власником паркінгу та виконавцем послуги, що підтверджується договорами укладеними 01.09.2020 між позивачем та відповідачем. Виходячи з наведеного вбачається, що оскільки договірних відносин з серпня 2018 року по серпень 2020 року між сторонами не було, тому відсутні правові підстави для нарахування будь-якої заборгованості, а твердження позивача у позовній заяві, що відповідач в період з серпня 2018 року по серпень 2020 року ухилявся від виконання покладеного на нього обов`язку з оплати наданих позивачем послуг, у зв`язку із чим за відповідачем обліковується заборгованість у розмірі 19 151,25 грн., є хибним.

Зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження конкретних витрат, понесених позивачем для здійснення дій по управлінню, утриманню та збереженню спільного майна; доказів на підтвердження повноважень на вчинення таких дій; підтвердження необхідності і обґрунтованості понесених витрат, вибору підприємств та організацій, які надавали послуги, підстави обрання цих організацій; відомостей про те, чи є вартість таких послуг економічно обґрунтованою та ринково конкурентною, та чи відповідають такі послуги вимогам з якості та безпеки. При цьому, сам по собі факт укладення позивачем господарських договорів з організаціями, які надають послуги, не можуть бути достатньою підставою для задоволення позову.

Вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що зазначені договори стосуються обслуговування не лише паркінгу, а послуги надавалися відносно всього комплексу з вбудовано-прибудованими приміщеннями для обслуговування населення, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що унеможливлює перевірити вартість такого обслуговування саме паркінгу та відповідність вказаних витрат затвердженим тарифам. Позивач взагалі не надав жодних доказів надання послуг із утримання паркінгу відповідачу в заявлений період.

Крім того, в позовній заяві позивач вказує, що відповідач ухилявся від підписання договору про надання послуг з утримання паркомісця у період серпня 2018 року по серпень 2020 року, що не відповідає дійсності. Вказує, що за період з серпня 2018 року по серпень 2020 року відповідач не отримував від позивача жодної пропозиції в будь-якому вигляді щодо укладення договору, що підтверджується відсутністю доказів про спроби укласти договір з відповідачем. Таким чином, посилання позивача на ухилення відповідача від укладення договору у період з серпня 2018 року по серпень 2020 року є безпідставним та не заслуговує на увагу.

Посилається на те, що в оскаржуваному рішенні судом вирішено стягнути з відповідача заборгованість за послуги з утримання паркінгу у розмірі 19 151 грн. 25 коп., судовий збір у розмірі 2 102 грн. та витрати на професійну правову допомогу у розмірі 1200 грн. Проте, предметом позовної заяви позивача було стягнення заборгованості у розмірі 18444 грн. Таким чином, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог жодним чином це не аргументуючи.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто апеляційним судом відповідно до ст. 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є власником машиномісця № НОМЕР_1 , машиномісця № НОМЕР_2 , машиномісця № НОМЕР_3 , які розташовані в підземній автостоянці за адресою: АДРЕСА_1 , а також є споживачем комунальних послуг з утримання паркінгу за даною адресою. Разом з тим, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 30 жовтня 2013 року у справі за № 6-59цс13; висновки Верховного Суду/Касаційного цивільного суду у постанові від 10 грудня 2018 року у справі за № 638/11034/15). Однак, відповідач своєчасно та в повному обсязі не сплачує вартість наданих послуг з утримання паркінгу, внаслідок чого за період з серпня 2018 р. по серпень 2020 р. виникла заборгованість, яка станом на серпень 2020 р. складає 19 151 грн. 25 коп.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що незважаючи на відсутність письмового договору про надання послуг з утримання та обслуговування нерухомого майна, між сторонами у справі фактично склалися саме такі договірні правовідносини, оскільки позивачем послуги з утримання та обслуговування машиномісця, які не можуть бути відокремлені, фактично надавалися, а тому відповідач, як власник цього нерухомого майна, зобов`язаний їх оплачувати.

Доводи сторони відповідача про те, що за відсутності укладеного ним договору, він не зобов`язаний сплачувати на користь позивача будь-яких коштів, суд не прийняв до уваги з огляду на те, що позивач довів фактичне надання таких послуг, які не можуть бути відокремлені, та щодо отримання яких відповідач не може бути позбавлений у зв`язку з специфікою їх надання (освітлення паркінгу, охорона, утримання систем водопостачання, його прибирання здійснюється для власників усіх паркомісць одночасно).

Крім того, відповідачем, всупереч положенню ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів своєчасної та у повному обсязі сплати наданих житлово-комунальних послуг та відсутності заборгованості перед позивачем по оплаті цих послуг. Суд вважав встановленим факт порушення прав позивача, тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості за житлово-комунальні послуги в розмірі 19 151 грн. 25 коп. визнав законними , обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Також суд першої інстанції посилався на те, що позивач довів належними доказами, що поніс витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1200 грн., у зв`язку із чим дана сума витрат підлягає стягненню з відповідача.

З такими висновками суду колегія суддів погоджується, вважає їх обґрунтованими, і такими, що відповідають матеріалам справи та нормам матеріального права.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідно до копії наказу Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 21.12.2009 р. підземний автопаркінг за адресою: АДРЕСА_1 передано на обслуговування Комунальному підприємству з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс».

Для обслуговування паркінгу та утримання його в належному стані, КП з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс»укладено договори з постачальниками електроенергії, води, теплопостачання, здійснюється пропускний і внутрішній режим, постійна охорона підземного паркінгу.

Отже, позивач забезпечує надання послуг з утримання паркінгу відповідно до чинного законодавства, за тарифами, затвердженими КП з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс», що підтверджується наявними в матеріалах справикопіями:

- договору про постачання електричної енергії від 16.01.2003 року (а.с. 19-28); договору на послуги водопостачання та водовідведення від 08.02.2002 року (а.с. 28-31),

- наказів «Про затвердження і введення в дію вартості витрат на утримання автостоянок і паркінгів для власників машиномісць» від 05.12.2019 року, 27.12.2017 року ,

- довідки про нараховану заробітну плату черговим та прибиральнику паркінгу,

- рішення № 164 та рішення № 148 про розгляд пропозицій, розрахунками витрат на утримання паркінга власниками машиномісць (а.с 32-43).

Відповідач ОСОБА_1 є власником машиномісця № НОМЕР_1 , машиномісця № НОМЕР_2 , машиномісця № НОМЕР_3 , які розташовані в підземній автостоянці за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10-18) на підставі договорів дарування від 26.11.2014 року, а також споживачем комунальних послуг з утримання паркінгу за даною адресою.

Згідно з розрахунком заборгованості з утримання паркінгів та автостоянок, наданого позивачем, заборгованість власника машиномісця № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 за період з серпня 2018 року по серпень 2020 року становить 19 151, 25 грн., виходячи з того, що:

- вартість послуг за одне машиномісце за місяць становило з серпня 2018 року по грудень 2019 року - 235 грн. 75 коп., відповідно вартість послуг за три машиномісця ( 235 грн. 75 коп. х 3) - 707 грн. 25 коп.;

- вартість послуг за одне машиномісце з січня 2020 року по серпень 2020 року становило 297 грн. за місяць, відповідно трьох машиномісць - 891 грн. (а.с. 53).

Таким чином, сума заборгованості становить : (235 грн. 75 коп. х 3) х 17 місяців = 12023 грн. 25 коп.; (297 х 3) х 8 місяців = 7128 грн.; 12023 грн. 25 коп. + 7128 грн. = 19 151 грн. 25 коп.

Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тобто, положення статті 322 ЦК України встановлюють презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому правомочностей володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», тариф на утримання автопаркінгів відноситься до третьої групи житлово-комунальних послуг, ціни/тарифи на які визначаються виключно за домовленістю сторін на підставі економічно обґрунтованих витрат виконавцем послуг і не вимагають затвердження органами місцевого самоврядування.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений статтею 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Положеннями статей 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено права та обов`язки споживача й виконавця житлово-комунальних послуг, зокрема, правом споживача є одержання вчасно та відповідної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору, а обов`язком - оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом. Обов`язком виконавця є надання послуг вчасно та відповідної якості.

Із зазначених положень закону випливає, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зроблено висновок, що хоча у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Отже, під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Встановивши, що позивачем фактично надаються послуги з утримання паркінгу, в тому числі машиномісця № НОМЕР_1 , машиномісця № НОМЕР_2 , машиномісця № НОМЕР_3 , що розташовані в підземній автостоянці за адресою: АДРЕСА_1 , власником яких є відповідач ОСОБА_1 , відповідно до чинного законодавства, за тарифами, затвердженими позивачем, а тому відповідач, як власник цього нерухомого майна, зобов`язаний їх оплачувати, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості у зв`язку з несплатою відповідачем вартості таких наданих послуг, оскільки незважаючи на відсутність письмового договору про надання послуг з утримання та обслуговування нерухомого майна між сторонами у справі фактично склалися саме такі договірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги про те, що за відсутності укладеного договору відповідач не зобов`язаний сплачувати на користь позивача будь-якої заборгованості, нарахованої за утримання паркінгу, колегія суддів відхиляє з огляду на те, що позивач довів фактичне надання таких послуг, які не можуть бути відокремлені, та щодо отримання яких відповідач не може бути позбавлений у зв`язку з специфікою їх надання (освітлення паркінгу, охорона, утримання систем водопостачання, прибирання паркінгу, теплопостачання здійснюється для власників усіх паркомісць одночасно).

Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» управитель зобов`язаний забезпечувати експлуатацію будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд та об`єктів благоустрою, розташованих на прибудинкових територіях, згідно з умовами укладених договорів, стандартами, нормативами, нормами і правилами; вимагати своєчасної і в повному обсязі оплати наданих житлово-комунальних послуг від споживачів.

У даному випадку між позивачем та відповідачем склалися фактичні договірні відносини, за якими ОСОБА_1 користувався наданими житлово-комунальними послугами, а позивач нараховував плату по тарифу на послуги з утримання паркінгу, які відповідачем не оплачувались.

Доводи апеляційної скарги про те, що неможливо перевірити вартість обслуговування саме паркінгу та відповідність вказаних витрат затвердженим тарифам, тобто позивач не надав жодних доказів надання послуг із утримання паркінгу відповідачу, колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.

Як вбачається з пояснень представника позивача у відповіді на відзив, тарифи на обслуговування паркінгу були затверджені, виходячи із мінімального розміру заробітної плати, тарифів на електроенергію, водовідведення та водопостачання.

Наказом Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» № 129 від 27.12.2017 року з 01.01.2018 року було затверджено та введено в дію нові розрахунки витрат на утримання паркінгів і автостоянок для власників машиномісць, зокрема по АДРЕСА_1 , у розмірі 235 грн. 75 коп. за одне паркомісце.

Наказом Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» № 104 від 05.12.2019 року у зв`язку з виробничою необхідністю та відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» щодо встановлення розміру мінімальної заробітної плати, з 01.01.2020 року затверджено і введено в дію нові розрахунки витрат на утримання паркінгів і автостоянок, зокрема, по АДРЕСА_1 , у розмірі 297 грн. за одне паркомісце.

Як вбачається з розрахунків витрат на утримання паркінгу власниками машиномісць, для розрахунку вартості утримання одного машиномісця позивачем було враховано: загальна кількість машиномісць, заробітна плата працівникам, що обслуговують паркінг, нарахування на ФОП, вартість електроенергії, матеріалів, технічного обслуговування електромереж, обслуговування водопроводу, каналізації, ливневої каналізації, приливно-витяжної вентиляції, аварійного обслуговування, послуг зв`язку, водопостачання та водовідведення, прибирання паркінгу, матеріалів для прибиральника ( а.с. 36-37).

На спростування зазначеного розрахунку відповідачем жодних доводів не наведено.

Відповідач, будучи власником майна, отримуючи послуги по утриманню машиномісць, не довів, що тариф є завищеним, та відповідно ухиляючись від свого обов`язку укласти договір та оплачувати такі послуги тим самим тягар утримання свого майна покладає на інших співвласників, які добросовісно несуть витрати на утримання автопаркінгу.

Крім того, наданий позивачем розрахунок заборгованості, відповідачем не спростовано.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржника покладено цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора вимагати сплату грошей за надані послуги.

Отже, враховуючи викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за послуги з утримання паркінгу в сумі 19 151 грн. 25 коп. є обґрунтованими, доведеними, у зв`язку з чим наявні правові підстави для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд вийшов за межі позовних вимог є безпідставними та необґрунтованими, оскільки відповідно до прохальної частини позовної заяви позивач просив стягнути 19 151, 25 грн. та судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 2102 грн. Крім того, такі доводи також спростовуються розрахунком заборгованості з утримання паркінгів та автостоянок, наданого позивачем, відповідно до якого заборгованість власника машиномісць № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 за серпень 2018 року - серпень 2020 року становить 19 151, 25 грн.

Крім того, як вбачається з відповіді на відзив до повної заяви, позивач просив стягнути 1200 грн. витрат на правову допомогу, що передбачено ч. 8 ст. 141 ЦПК України, а тому суд першої інстанції обґрунтовано стягнув витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1200 грн., адже надані позивачем документи свідчать про оплату гонорару, пов`язаного з наданням правової допомоги, які оформлені у встановленому законом порядку.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні суду.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, оскаржуване рішення ухвалене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 11 травня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду з підстав, визначених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 24 грудня 2021 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Махлай Л.Д.

Немировська О.В.