Справа № 462/5836/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Галайко Н.М.
Провадження № 22-ц/811/1092/21 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів Ванівського О.М., Крайник Н.П.,

при секретарі Ждан К.О.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 25 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради, Управління земельних ресурсів департаменту містобудування Львівської міської ради про визнання рішення недійсним та визнання права на приватизацію земельної ділянки, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду 04.11.2016 року з позовом, що був уточнений під час розгляду справи, до відповідачів, у якому зазначив, що 08.08.2016 року він та ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулися до Львівської міської ради із заявою, якою просили прийняти рішення щодо приватизації земельної ділянки для ведення садівництва - 0,12 га та для будівництва індивідуального гаражу - 0,01 га за адресою: АДРЕСА_1 та надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки. На звернення - Департамент містобудування Управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин надав відповідь за № 2403-4427 від 05.09.2016 року, якою було відмовлено у його задоволенні. Відмова відповідача обґрунтовувалась тим, що міська рада ухвалою від 21.05.2009 року № 2683 «Про затвердження переліку земельних ділянок, призначених для продажу у власність або права оренди на аукціонах» затвердив земельну ділянку на АДРЕСА_1 площею 0,0793 га для продажу на земельних торгах (аукціоні). Вважає, що зазначена ухвала підлягає скасуванню, оскільки приймаючи її у п.п. 1.1.8 відповідач встановив, що земельна ділянка на АДРЕСА_1 - площею 0,0793 га є вільною і відповідно не перебуває у користуванні землекористувачів. Однак, дана обставина не відповідає дійсності, оскільки дана земельна ділянка знаходиться у його постійному користуванні, на даній земельній ділянці інвентаризацію не проводили. Ухвала позбавляє його права приватизації земельної ділянки, яка є на теперішній час у його постійному користуванні. Просить суд визнати незаконним п.п. 1.1.8 Ухвали Львівської міської ради від 21.05.2009 року за № 2683 «Про затвердження переліку земельних ділянок, призначених для продажу у власність або права оренди на аукціонах» та визнати за ним право на приватизацію земельної ділянки, яка знаходиться у постійному користуванні для ведення садівництва - 0,12 га та для будівництва індивідуального гаражу - 0,01 га за адресою: АДРЕСА_1 .

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 26.04.2018 року у позові ОСОБА_1 до Львівської міської ради, Управління земельних ресурсів департаменту містобудування Львівської міської ради про визнання рішення недійсним та визнання права на приватизацію земельної ділянки - відмовлено (а.с. 135-136).

Постановою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду - апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без розгляду. Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 26.04.2018 року залишено без змін (а.с. 176-179).

Постановою Верховного суду у складу колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.10.2020 року - касаційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено. Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 26.04.2018 року та Постанову Львівського апеляційного суду від 05.02.2019 року - скасовано. Справу № 462/5836/16-ц передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 205-214).

Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 25 січня 2021 року у задоволенні позову (з урахуванням уточнень) ОСОБА_1 до Львівської міської ради, Управління земельних ресурсів департаменту містобудування Львівської міської ради про визнання рішення недійсним та визнання права на приватизацію земельної ділянки - відмовлено.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 .

Вважає рішення суду незаконним та необгрунтованим. Вважає, що судом першої інстанції не враховано висновки Верховного Суду, які зазначені в постанові від 07 жовтня 2020 року у справі №462/5836/16-ц, якою касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено і рішення Залізничного районного суду м.Львова від 26 квітня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року було скасовано та передано справу № 462/5836/16-ц на новий розгляд до суду першої інстанції.

Не погоджується з висновком суду, що позивачем не доведено підставність та обгрунтованість своїх позовних вимог, позивач належним чином не звертався у відповідні органи з приводу придбання земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . Вважає, що суд прийшовши до такого висновку, не оцінив взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, не надав правову оцінку кожному доказу, не мотивував відхилення або врахування кожного доказу, а висновок суду з приводу того, що позивач не звертався до відповідача з приводу безоплатної приватизації не відповідає матеріалам справи.

Зазначає, що суд першої інстанції не відхилив та не надав правової оцінки доказам у їх сукупності, про які зазначав Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі №462/5836/16-ц, а саме: а.с. 11-13, а.с. 99, 100, а.с. 101, а.с. 102, а.с. 103, а.с. 104, а.с. 117-121.

Вважає, що суд необгрунтовано зробив висновок, що позивач «фактично користується земельною ділянкою», зазначаючи, що «право фактичного користування законом не охороняється», повторивши мотиви рішення апеляційної інстанції, яке було скасовано Верховним Судом.

Окрім того, вважає, що суд першої інстанції безпідставно у своєму рішенні зазначив, що ні попередні власники будинку, ні позивач не оформили у встановленому законом порядку право користування іншою частиною земельної ділянки, при цьому відзначаючи, що ця земельна ділянка первинно була закріплена за вказаним будинком.

Також зазначає, що суд не вирішив питання розподілу судових витрат, чим не виконав вказівки Верховного Суду.

Просить рішення Залізничного районного суду міста Львова від 25 січня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задоволити.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча про час та дату розгляду справи були повідомлені належним чином.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 09 грудня 2021 року, є дата складення повного судового рішення - 20 грудня 2021 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не доведено підставність та обґрунтованість своїх позовних вимог, позивач належним чином не звертався у відповідні органи з приводу придбання земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , окрім цього, ні попередні власники будинку, ні позивач не оформили у встановленому законом порядку право користування спірною частиною земельної ділянки, яка первинно була закріплена за вказаним будинком, а тому підстав для висновку про порушення права позивача оспорюваною ухвалою, п.п.1.1.8, якої Львівська міська рада, як уповноважений власник, розпорядилась землями комунальної власності, передавши їх на продаж з аукціону, немає, оскільки право фактичного користування законом не охороняється.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 13.09.2005 року, укладеного з ОСОБА_2 на 1/2 частину будинку, з урахуванням поділу будинку між ним та ОСОБА_2 з визначенням часток співвласників, 13/20 та 7/20, відповідно, та оформленням права власності на них на підставі свідоцтва про право власності від 06.06.2011 року, виданого Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, та на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 26.05.2017 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Рудою Л. Я. після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 17, 66, 122, 123, 124).

Також встановлено, що згідно копії витягу з реєстру права власності на нерухоме майно за № 23461224 від 31.07.2009 року за ОСОБА_1 зареєстроване право власності на Ѕ частку будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу за № 2106 від 13.09.2005року.

Згідно Державного акту на право власності на землю серії ЯД № 494260 від 23.04.2008 року, ОСОБА_1 та інший співвласник будинку ОСОБА_3 (чоловік ОСОБА_2 ) у процесі безоплатної приватизації землі набули у власність земельну ділянку площею 0,1 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 .

Окрім цього, судом встановлено, що 1/2 частину вказаної земельної ділянки позивач ОСОБА_1 успадкував після смерті ОСОБА_2 , яка була спадкоємцем за законом після смерті свого чоловіка ОСОБА_3 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 26.05.2017 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Рудою Л. Я. (а.с. 65).

Той факт, що земельна ділянка площею 0,2400 га перебувала у фактичному користуванні родини Бонк, підтверджується довідкою Львівського міського управління земельних ресурсів від 26.04.2007 року (а.с. 99).

Окрім цього, судом встановлено, що згідно технічного паспорта на житловий будинок індивідуального житлового фонду ( АДРЕСА_1 від 14 квітня 1989 року власниками будинку є ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с. 11-13).

Актом встановлення та узгодження меж земельної ділянки від 2006 року встановлено, що з метою виготовлення технічної документації на земельну ділянку, землекористувачем разом з суміжними землекористувачами, складено Акт про те, що між ними встановлено та узгоджено межі земельної ділянки у АДРЕСА_1 , межі земельної ділянки встановили та узгодили ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с. 101), схема такого розмежування землекористувань (а.с. 101 зворот).

Факт сплати земельного податку підтверджується копіями квитанцій про сплату земельного податку (а.с. 102).

Актом прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 02.03.2017 року стверджується, що межі земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , площею 0, 0460 га, наданої власнику (користувачу) земельної ділянки для обслуговування житлового будинку в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка у кількості 10 шт., список яких додається (а.с. 103), схема прив`язки межових знаків зображена на звороті (а.с. 103).

Актом встановлення і показ меж земельної ділянки від 02.03.2017 року стверджується, що суміжні землекористувачі з метою виготовлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку проведено обстеження та виконано межі з сусідніми землекористувачами (а.с. 104), абрис обстеження межі земельної ділянки зображено на звороті (а.с. 104).

Копії господарських книг сім`ї Бонк, з яких вбачається діяльність, речі у користуванні, земельні ділянки та інше (а.с. 117-121).

Окрім того, судом першої інстанції встановлено, що ухвалою Львівської міської ради від 21 05.2009 року за № 2683 «Про затвердження переліку земельних ділянок, призначених для продажу у власність або права оренди на аукціонах» за рахунок земель житлової та громадської забудови у п.1.1.8. затверджена земельна ділянка на АДРЕСА_1 , площею 0,0793 га для продажу.

Листом № 2403-4427 від 05.09.2016 року позивачу ОСОБА_1 Львівська міська рада, до якої він звернувся з приводу надання йому у приватну власність земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , повідомила у зв`язку з чим було затверджено вищезазначений перелік і якими нормативними актами користувалась міська рада, ухвалюючи своє рішення.

Так зазначено, що з метою забезпечення ефективного використання земельного фонду міста залучення додаткових коштів у бюджет розвитку міського бюджету м. Львова для реалізації програм соціально-економічного та культурного розвитку м. Львова, керуючись Конституцією України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 136 Земельного кодексу України, ухвалами міської ради від 22 02.2007 № 570 «Про регулювання окремих питань у сфері землеустрою та містобудування з метою функціонування ринку земель у м. Львові» і від 07.06.2007 року № 899 «Про затвердження Положення про організацію, проведення та оформлення купівлі-продажу земель у власність або права на оренду земельних ділянок несільськогосподарського призначення у м. Львові» міська рада ухвалою від 21.05.2009 року № 2683 «Про затвердження переліку земельних ділянок, призначених для продажу у власність або права оренди на аукціонах» затвердила земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,0793 га для продажу на земельних торгах (аукціоні).

Згідно ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами встановлений ст. 118 Земельного кодексу України.

Зокрема, відповідно до ч. 1 та 2 ст. 118 Земельного кодексу України, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Відповідно до ст. 12 Земельного Кодексу до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад.

За ст. 134 Земельного кодексу України земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об`єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Статтею 25 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що документація із землеустрою розробляється у вигляді програм, схем, проектів, спеціальних тематичних карт, атласів, технічної документації.

Зокрема, одним із видів документації із землеустрою є технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку.

Таким чином, приватизація раніше наданої у користування земельної ділянки, здійснюється на підставі розробленої технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції встановивши обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, дійшов правильного висновку, що позивач не довів підставність та обґрунтованість своїх позовних вимог, не оформив у встановленому законом порядку право користування спірною частиною земельної ділянки, належним чином не звертався у відповідні органи з приводу придбання земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Колегія суддів також погоджується з судом першої інстанції, про відмову у визнанні недійсним рішення Львівської міської ради про від 21 05.2009 року за № 2683 «Про затвердження переліку земельних ділянок, призначених для продажу у власність або права оренди на аукціонах», оскільки таким рішенням не були порушені права позивача, який не оформив у встановленому законом порядку право користування земельною ділянкою площею 0,13 га.

Колегія не погоджується з доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції не виконав в цілому вимоги ст.89 ЦПК України, оскільки судом першої інстанції надано оцінку доказам, наданих позивачем, а саме: технічному паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду (2-й пр..Новоповітряної, 2 від 14 квітня 1989 року (а. с. 11-13); довідці про правовий статус земельної ділянки від 06 квітня 2007 року № ю/01-14/1651, про те, що земельна ділянка на АДРЕСА_1 площею 0,2400 га знаходиться у фактичному користування гр. ОСОБА_3 (а. с. 99, 100); акту встановлення та узгодження меж земельної ділянки від 2006 року (а. с. 101); схемі розмежування землекористувань (а. с. 101 зворот); копії квитанцій про сплату земельного податку ( а.с. 102); акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 02 березня 2017 року (а.с.103); схемі прив`язки межових знаків (а. с. 103 зворот); акту встановлення і показ меж земельної ділянки від 02 березня 2017 року (а.с.104); абрису обстеження межі земельної ділянки (а.с.104 зворот); копії погосподарських книг (а. с. 117-121).

Згідно норм ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Залізничного районного суду міста Львова від 25 січня 2021 рокузалишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 25 січня 2021 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 20 грудня 2021 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Н.П. Крайник