ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

28 грудня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/3501/21

Головуючий у першій інстанції Шевченко І. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1543/21

Чернігівський апеляційний суду складі:

головуючої судді Шитченко Н.В.,

суддів Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: Держава Україна в особі Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), Головне управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), Головного управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю,

місце ухвалення рішення суду м. Ніжин,

час проголошення рішення суду першої інстанції 13 год. 05 хв,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції 21 вересня 2021 року.

У С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Держави України в особі Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), Головного управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області, в якому просив стягнути з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку на користь позивача 18 818,69 грн, з яких: 2 383 грн борг з невиплаченої зарплати, 15 190,59 грн коефіцієнт інфляції, 1 245,10 грн штрафні санкції та 3 % річних від суми боргу.

У мотивування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначав, що обіймав посаду начальника спеціального конструкторського відділу СКО-6 на військовому заводі НВК «Прогрес» у м. Ніжині. У 1997 році через нерегулярні невиплати заробітної плати позивач звільнився за згодою сторін. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 17 січня 2002 року з роботодавця на користь ОСОБА_1 стягнуто борг по заробітній платі в сумі 4 112,08 грн. У 1998 році боржник (завод «Прогрес») перерахував на рахунок ДВС належні позивачеві суми з невиплаченої зарплати, однак державний виконавець Ніжинського ДВС, діючи на власний розсуд, частково погасив борг заводу перед позивачем у розмірі 1 729,07 грн, а залишок суми 2 383 грн розподілив на погашення боргів заводу перед іншими працівниками-стягувачами. Численні скарги, регулярні відвідування позивачем Ніжинського відділу ДВС, усні запевнення виконавців про сплату не виконані, що зумовило звернення з даним позовом.

Рішенням від 15 вересня 2021 року Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області задовольнив частково позов. Стягнув на користь ОСОБА_1 2 383 грн на відшкодування майнової шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України. У задоволенні позову в іншій частині вимог відмовив.

В апеляційній скарзі Головне управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що Головне управління Державної казначейської служби України не є органом, що здійснює безспірне списання коштів державного бюджету за судовими рішеннями, жодної шкоди позивачу не заподіювало, у правовідносини з ним не вступало, жодних прав та законних інтересів позивача не порушувало.

Наголошує на тому, що розмір збитків, які позивач просить стягнути з відповідача, є сумою, яка підлягає стягненню в порядку примусового виконання судового рішення, ухваленого на його користь, ці кошти не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Наслідком такого відшкодування, на думку заявника, буде подвійне стягнення.

У заяві від 15 грудня 2021 року представник ОСОБА_1 адвокат Величко А.А., вважаючи апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області безпідставною, просить її залишити без задоволення, а рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 вересня 2021 року без змін.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що завдана позивачу майнова шкода у розмірі 2 383 грн у вигляді неотриманої заробітної плати, стягнутої за рішенням суду, яке до цього часу не виконане в повному обсязі з вини виконавчої служби, є доведеною та обґрунтованою, і таке відшкодування повинно бути здійснене за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

Відмовляючи у задоволенні вимог про відшкодування інфляційних втрат, штрафних санкцій і трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України, суд першої інстанції виходив з того, що інфляційні втрати за своєю правовою природою є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, однак Північно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Суми) та Головне управління Державної казначейської служби України в Чернігівській області не являються боржниками перед ОСОБА_1 .

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково, а рішення суду змінити, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про відшкодування інфляційних втрат, штрафних санкцій і трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України сторонами не оскаржується, тому апеляційним судом відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України в цій частині не переглядається.

У справі встановлено, що згідно з виконавчим листом № 2-127/2002, виданим 28 травня 2002 року Місцевим судом м. Ніжина, з НВК «Прогрес» на користь ОСОБА_1 стягнуто у загальній сумі 4 112,08 грн у рахунок компенсації втрати заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, різниці між середнім заробітком на час звільнення та фактичними нарахуваннями за весь період затримки остаточного розрахунку та моральну шкоду (а.с. 6).

03 червня 2002 року державним виконавчцем відділу ДВС Ніжинського міського управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження про примусове виконання виконавчого листа № 2-127, виданого 28 травня 2002 року Місцевим судом м. Ніжина про стягнення з НВК «Прогрес» на користь ОСОБА_1 4 112,08 коп. (а.с. 7).

Як свідчить інформація Чернігівського обласного управління юстиції від 25 листопада 2004 року № Г-998, на виконанні у відділі ДВС Ніжинського міського управління юстиції знаходиться невиконаний виконавчий документ про стягнення 4 112,08 грн заборгованості по заробітній платі з НВК «Прогрес» на користь ОСОБА_1 . У ході здійснення виконавчих дій рішення виконано частково. Згідно платіжних доручень від 29 травня 2003 року № 51 від 17 грудня 2003 № 390 на особистий рахунок ОСОБА_1 перераховано 1 729,07 грн. Залишок боргу за рішенням суду становить 2 383,01 грн. Кошти для погашення заборгованості по зарплаті за виконавчими документами перераховані боржником на рахунок відділу ДВС у 1998 році. Вказані кошти були привласнені судовим виконавцем ОСОБА_2 , яка за свої злочинні дії була засуджена до позбавлення волі. За дії судового виконавця відділ ДВС відповідальності не несе. Після стягнення коштів з ОСОБА_2 вони будуть спрямовані на задоволення вимог стягувачів, в тому числі на погашення заборгованості на користь ОСОБА_1 (а.с. 8).

За довідкою відділу ДВС Ніжинського міськрайонного управління юстиції Чернігівської області від 28 лютого 2008 року № 03-33/1201, кошти стягувачу ОСОБА_1 перераховані не були, так як ОСОБА_2 , яка працювала до 2000 року державним виконавцем і привласнювала кошти, що надходили від НВК «Прогрес» у 1999 році для погашення боргу по заробітній платі іншим фізичним особам (а.с. 23).

Відповідно до відповіді ВДВС Ніжинського МРУЮ від 21 березня 2008 року ОСОБА_1 повідомлено, що державний виконавець Гунько О.С. засуджена вироком суду від 29 листопада 1999 року, яким установлено, що вона, працюючи старшим судовим виконавцем Ніжинського суду і будучи посадовою особою, у період з 03 лютого 1998 року по 10 січня 1999 року, а також будучи призначеною на посаду заступника начальника Ніжинського міського управління юстиції, у період з 11 січня по 19 травня 1999 року, зловживаючи посадовим становищем, систематично, з метою розкрадання грошових коштів та їх привласнення, виписувала фіктивні банківські чеки, як на підставних осіб, так і на своє ім`я, по яких отримувала з депозитного рахунку гроші, які були призначені на виплату громадянам заробітної плати за виконавчими листами. За скоєний злочин ОСОБА_2 засуджена до позбавлення волі (а.с. 27).

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 12 квітня 2007 року відмовлено у задоволені подання державної виконавчої служби у м. Ніжині та Ніжинському районі про визнання виконавчого листа № 2-127/2002 року таким, що не підлягає виконанню (а.с.11).

Як свідчать матеріали справи, 26 липня 2007 року Ніжинський міськрайонний прокурор Чернігівської області звертався до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління юстиції у Чернігівській області про стягнення грошових коштів в розмірі 2 383,01 грн, який рішенням від 06 грудня 2007 року у справі № 2-4595/2007 задоволено частково, стягнуто з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 2 383,01 грн; відмовлено у задоволенні позову про стягнення 2 383,01 грн з Головного управління юстиції у Чернігівській області (а.с. 18-19).

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 21 лютого 2008 року у справі № 2-4595/2007 скасовано рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 грудня 2007 року, позов Ніжинського міжрайонного прокурора Чернігівської області в інтересах ОСОБА_1 залишено без розгляду у зв`язку з тим, що заява від заінтересованої особи, подана особою, яка не має на це повноважень (а.с. 20-22).

Позивач неодноразово звертався за захистом своїх прав до різних органів державної влади (а.с. 24-26, 27, 28-29, 30, 32).

Відповідно до відповіді Управління державної виконавчої служби у Чернігівській області Головного територіального управління юстиції від 06 грудня 2019 року, за перевіркою даних автоматизованої системи виконавчого провадження, в тому числі даних спецрозділу Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, у відділах державної виконавчої служби Чернігівської області, зокрема, у Ніжинському міськрайонному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області виконавчі документи про стягнення з НВК «Прогрес» на користь ОСОБА_1 коштів у сумі 4 112,08 грн на виконанні не перебували та не перебувають (а.с. 34-35).

Звернувшись з даним позовом, ОСОБА_1 зазначав, що на виконання виконавчого листа № 2-127/2002 про стягнення з НВК «Прогрес» на користь ОСОБА_1 4 112,08 грн боржник перерахував кошти до відділу виконавчої служби Ніжинського міського управління юстиції, але державний виконавець частково погасив борг перед позивачем у розмірі 1 729,07 грн, а залишок суми 2 383 грн ОСОБА_1 не отримано до часу звернення з даним позовом, тобто майнова шкода заподіяна службовою особою органу державної влади під час виконання трудових бов`язків.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 3 Конституції України проголошує, що держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Це конституційне положення більшу конкретизацію знаходить у ст. 56 Основного Закону, яка закріплює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Загальні правила про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами передбачені ст.ст. 1173, 1174 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

У ч. 1 ст. 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Застосовуючи положення ст.ст. 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Зважаючи на вищенаведені норми та дослідивши обставини справи в сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що висновок районного суду про необхідність задоволення заявлених ОСОБА_1 вимог про відшкодування майнової шкоди ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам закону.

Так, за матеріалами даної цивільної справи встановлено, що виконавчим листом № 2-127/2002, виданим 28 травня 2002 року Місцевим судом м. Ніжина, з НВК «Прогрес» на користь ОСОБА_1 стягнуто 4 112,08 грн у рахунок компенсації втрати заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, різниці між середнім заробітком на час звільнення та фактичними нарахуваннями за весь період затримки остаточного розрахунку та моральну шкоду.

Боржник НВК «Прогрес» перерахував кошти за даним виконавчим листом до відділу ДВС Ніжинського міського управління юстиції у повному обсязі, але державний виконавець, діючи на власний розсуд, частково погасив борг перед позивачем у розмірі 1 729,07 грн, заборгованість по виконавчому листу № 2-127/2002 складає 2 383,01 грн та до цього часу не погашена.

Державний виконавець Гунько О.С. засуджена вироком суду від 29 листопада 1999 року, яким установлено, що вона, працюючи старшим судовим виконавцем Ніжинського суду і будучи посадовою особою, у період з 03 лютого 1998 року по 10 січня 1999 року, а також будучи призначеною на посаду заступника начальника Ніжинського міського управління юстиції, у період з 11 січня по 19 травня 1999 року, зловживаючи посадовим становищем, систематично, з метою розкрадання грошових коштів та їх привласнення, виписувала фіктивні банківські чеки, як на підставних осіб, так і на своє ім`я, по яких отримувала з депозитного рахунку гроші, які були призначені на виплату громадянам заробітної плати за виконавчими листами.

Беручи до уваги наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що майнова шкода в розмірі 2 383 грн у виді неотриманих компенсації втрати заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, різниці між середнім заробітком на час звільнення та фактичними нарахуваннями за весь період затримки остаточного розрахунку та моральну шкоду, що стягнуті на користь ОСОБА_1 за рішенням суду, яке до цього часу не виконане в повному обсязі з вини виконавчої служби, є доведеною та обґрунтованою і підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Доводи апеляційної скарги відповідача цих наведених вище висновків суду першої інстанції не спростовують.

Колегія суддів вважає необґрунтованими твердження Головного управління Державної казначейської служби України про те, що районний суд прийняв рішення щодо прав та обов`язків незалученої до участі у справі Державної казначейської служби України, і виходить з того, що держава бере участь у справі, як відповідач, через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Такі висновки відповідають висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі № 265/6121/18.

Апеляційним судом відхиляються доводи Головного управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на те, що не досліджено факту вини органу виконавчої служби, оскільки матеріали справи не містять жодного рішення про визнання дій відповідача або органу Казначейства протиправними або неправомірними. Колегія суддів вважає, що відсутність судового рішення, яким дії органу виконавчої служби визнані неправомірними, не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог про стягнення майнової шкоди, оскільки оцінка правомірності дій працівника органу виконавчої служби під час виконання трудових обов`язків здійснена районним судом в ході вирішення даного спору, зокрема, за обставними справи беззаперечно встановлено, що боржник перерахував у повному обсязі на депозитний рахунок ВДВС суму боргу, яку визначено у виконавчому листі, проте державний виконавець, діючи на власний розсуд, перерахував ОСОБА_1 належні до сплати кошти лише частково.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч. 2 ст. 2 ЦК України)

Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19)).

Зазначивши, що майнова шкода повинна відшкодовуватися за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, суд першої інстанції не врахував наступне.

Відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)).

Отже, завдана позивачу майнова шкода має бути відшкодована з Державного бюджету України.

Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

За таких обставин, резолютивну частину оскаржуваного рішення в частині вимог позивача до Держави Україна в особі Північно-Східнорго міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), Головного управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області про відшкодування майнової шкоди слід змінити, зазначивши, що майнова шкоди на користь ОСОБА_1 стягується з Державного бюджету України.

Керуючись ст. 367, 374, ч. 4 ст. 376, 381-384, 389 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області задовольнити частково.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 вересня 2021 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Держави України в особі Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), Головного управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області про відшкодування майнової шкоди змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) 2 383 (дві тисячі триста вісімдесят три) грн майнової шкоди».

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 28 грудня 2021 року.

Головуюча: Судді: