Житомирський апеляційний суд
Справа №285/2595/21 Головуючий у 1-й інст. Сташків Т. Б.
Категорія 39 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б.,

суддів: Шевчук А.М., Коломієць О.С.,

за участю секретаря Франчука В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 285/2595/21 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 13 липня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Сташківа Т.Б.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що 10 грудня 2019 року уклала з ТОВ Мілоан кредитний договір, за умовами якого їй надано кредитні кошти у розмірі 10000 грн., строком на 30 днів.

У подальшому право вимоги за цим кредитним договором перейшло до ТОВ « Фінансова компанія « Кредит-Капітал».

Позивачка вказує, що положення цього кредитного договору не відповідають вимогам статті 18 Закону України « Про захист прав споживачів» та є несправедливими, оскільки породжують істотний дисбаланс прав та обов`язків сторін цього правочину.

Так, кредитним договором передбачено, що за користування кредитними коштами нараховується комісія у розмірі 1200 грн., яка нараховується за ставкою 12 % від суми кредиту ( пункт 1.5.1 договору).

Окрім того, пунктом 1.5.2 спірної угоди встановлено проценти за користування кредитом у розмірі 7500 грн., які нараховуються за ставкою 2,5 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом ( тобто 912,5 % річних).

Також договором передбачено нарахування пені за несвоєчасне повернення кредитних коштів та сплату відсотків.

Внаслідок таких умов договору на неї покладено обов`язок щодо сплати значної суми заборгованості та непропорційно великої суми компенсації, що становить понад 50 % вартості кредиту, що не узгоджується з вимогами законодавства.

Враховуючи вищезазначене. ОСОБА_1 просила визнати недійсним кредитний договір №1470743, укладений 10 грудня 2019 року між нею та ТОВ « Мілоан».

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області ід 13 липня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

На обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що при вирішенні спору суд лише констатував факт дотримання вимог законодавства при укладенні спірного договору, зазначивши, що його умовами передбачено сплату пені, яка не може перевищувати 50 % від загальної суми кредиту. Водночас, суд не надав належної оцінки положенням договору щодо встановлення плати за кожен день користування кредитом та комісії за видачу кредиту, залишивши поза увагою ту обставину, що комісія є платою за послуги, що супроводжують кредит, а саме: компенсацією послуг їх надавача за рахунок отримувача кредиту, що є незаконним в силу частини 5 статті 11, частин 1,2,5,7 статті 18 Закону України « Про захист прав споживачів». Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №444/484/15-ц.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 10 грудня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю « Мілоан» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1470743, за умовами якого позивачці надано кредит у розмірі 10000 грн., строком на 30 днів, до 9 січня 2020 року.

Договором передбачено, що сукупна вартість кредиту складає 8700 грн. в грошовому виразі та 1,058.00 відсотків річних у процентному значенні, і включає в себе складові, визначені у п.п. 1.5.1-1.5.2 договору. Сукупна вартість кредиту розрахована виходячи з припущення, що кредитний договір залишиться чинним протягом погодженого строку та що позикодавець і позичальник виконають свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в цьому договорі ( пункт 1.5 кредитного договору).

Згідно з пунктом 1.5.1 договору комісія за надання кредиту визначена у сумі 1200 грн., яка нараховується за ставкою 12,00 відсотків від суми кредиту одноразово.

Пунктом 1.5.2 спірного договору також передбачено сплату процентів за користування кредитом у розмірі 7500 грн., які нараховуються за ставкою 2,50 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Тип процентної ставки за цим договором : фіксована.

Відповідно до пункту 4.1 договору у разі прострочення позичальником зобов`язань щодо повернення кредиту та/або сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами цього договору позичальник, починаючи з дня, наступного за днем спливу терміну ( дати), вказаного в п. 1.4 цього договору, з урахуванням угод про продовження строку користування/повернення кредиту та оновлених графіків розрахунків, що складаються у зв`язку з укладенням цих угод, зобов`язаний сплатити на користь товариства пеню у розмірі 2,00 відсотків від суми невиконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення, але у будь-якому випадку не більше 50 відсотків від загальної суми кредиту, одержаного позичальником за цим договором. Вказана пеня розраховується по дату повного погашення простроченої заборгованості, включаючи день такого погашення, або до досягнення максимально можливого розміру пені, визначеного цим пунктом.

В судовому засіданні також встановлено, що 27 березня 2020 року між ТОВ « Мілоан» та ТОВ « Фінансова компанія « Кредит-Капітал» укладений договір відступлення права вимоги № 49-МЛ, згідно з яким ТОВ « ФК « Кредит-Капітал» набуло право вимоги до ОСОБА_1 за спірним кредитним договором.

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 28 грудня 2021 року до участі у справі залучено правонаступника ТОВ « Мілоан» - ТОВ « Кредит-Капітал».

Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа ( кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти ( кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти ( ч. 1 ст.1054 ЦК України).

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до положень ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За правилами ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 18 Закону України « Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець ( виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

У пункті 5 частини 3 статті 18 Закону України « Про захист прав споживачів» зазначено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації ( понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

10 червня 2017 року набув чинності Закон України « Про споживче кредитування». Прикінцевими та перехідними положеннями цього Закону передбачено, що його дія поширюється на договори про споживчий кредит, укладені після дня набрання чинності цим Законом.

У свою чергу, статтею 11 Закону України « Про захист прав споживачів» визначено, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України « Про споживче кредитування».

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України « Про споживче кредитування» ( в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника ( за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частиною 2 статті 8 даного Закону до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові, супутні послуги кредитодавця ( у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника ( за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника ( за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем.

Вказаною нормою також передбачено, що до загальних витрат за споживчим кредитом не включаються, зокрема, платежі, що підлягають сплаті споживачем у разі невиконання його обов`язків, передбачених договором про споживчий кредит.

Отже, законодавцем розмежовані поняття « загальні витрати за споживчим кредитом» та « платежі, що підлягають сплаті споживачем у разі невиконання його обов`язків».

Пеня не входить до складу загальних витрат за споживчим кредитом, а є платою за порушення умов договору. При цьому, загальний розмір пені не може перевищувати п`ятдесят відсотків вартості продукції, як це передбачено пунктом 5 частини 3 статті 18 Закону України « Про захист прав споживачів».

Аналогічна норма закріплена й у частині 2 статті 21 Закону України « Про споживче кредитування» ( в редакції, чинній на час укладення спірного договору), якою передбачено, що сукупна сума неустойки ( штраф, пеня), нарахована за порушення зобов`язань споживачем на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін.

Зміст пункту 4.1 спірного договору вказує на ту обставину, що при його укладенні вказані вимоги законодавства були дотримані, оскільки сторони погодили, що пеня нараховується у розмірі, який не може бути більшим 50 % від загальної суми кредиту.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на постанову Верховного Суду від 27 січня 2020 року у справі №754/609/18. Однак, як вірно зазначив суд першої інстанції, у цій справі положення кредитного договору передбачали нарахування пені у розмірі 2 % від суми несвоєчасно виконаних зобов`язань за кожен день прострочення, що становить до 730 % на рік, та є несправедливим у розумінні статті 18 Закону України « Про захист прав споживачів».

Колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що обмеження, встановлені пунктом 5 частини 3 статті 18 Закону України « Про захист прав споживачів» та частиною 2 статті 21 Закону України « Про споживче кредитування» ( у відповідній редакції), стосуються лише неустойки, компенсації за невиконання кредитних зобов`язань й не застосовуються при нарахуванні комісії за надання кредиту та відсотків.

Керуючись принципом свободи договору, закріпленим у статті 627 ЦК України, сторони погодили, що проценти за користування кредитом становлять 7500 грн., а комісія визначена у розмірі 1200 грн.

При цьому, у пункті 5.1 договору зазначено, що позичальник підтверджує ту обставину, що до укладення вказаного договору отримав від товариства інформацію, зазначену в частині 2 статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та в Законі України «Про захист прав споживачів».

Заслуговує на увагу й та обставина, що ОСОБА_1 не відмовилася від одержання кредиту та не відкликала свою згоду на укладення кредитного договору у порядку, встановленому статтею 15 Закону України « Про споживче кредитування», частиною 1 якої передбачено, що споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів.

Таким чином, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 259,268,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 13 липня 2021 року, - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: