печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2021 року Печерський районний суд м. Києва у складі :

головуючого судді Бусик О.Л.

при секретарі Шевчук А.В.

за участю:

представника позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Семеняки С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства "Райффайзен Банк" про зобов`язання зарахувати кошти на рахунок, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду іззазначеним позовом.

В обґрунтування позовних вимог позивач, зазначала, що 27 січня 2003 між нею та акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (далі - АППБ «Аваль»), правонаступником якого є акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - АТ «Райффайзен Банк Аваль»), укладено договір на вклад, на умовах якого їй відкрито вкладний рахунок, видано ощадну книжку та прийнято на зберігання внесені на даний рахунок кошти в сумі 3000 доларів США строком на 12 місяців під 8% річних. Кошти внесені нею готівкою в касу Ворошиловського відділення Банку в м. Донецьк, про що здійснено відповідний запис в ощадній книжці.

Вказувала, що 17 травня 2018 року вона звернулася до банку з метою отримання вкладу та відсотків за 15 років, де їй запропонували написати заяву на розшук рахунку та грошей на ньому, після чого 18 червня 2018 року повідомили, що на ім`я ОСОБА_2 в АТ «Райффайзен Банк Аваль» відсутні активні рахунки з коштами.

30 липня 2018 року вона звернулась до Голови правління АТ «Райффайзен Банк Аваль» зі скаргою на незаконну відмову у видачі коштів.

У відповідь на вказану скаргу відповідач надав банківську виписку про зняття коштів з рахунку. Натомість факт зняття коштів не підтверджено жодними первинними документами або заявами позивача про закриття рахунку.

Не погоджуючись з незаконним привласненням банком грошових коштів, позивач звернулась до суду із позовом про захист прав споживачів та стягнення суми банківського вкладу.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 лютого 2020 року позов задоволено у повному обсязі. Стягнуто з АТ «Райффайзен Банк Аваль» банківський вклад всумі 3000 доларів США та 7077,35 доларів США процентів.

Постановою Київського апеляційного суду від 23 червня 2020 року рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову відмовлено у зв`язку зі спливом позовної давності.

Однак, згідно з пунктом 2 частини першої статті 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу вкладника до банку (фінансової установи) про видачу вкладу.

Верховний Суд неодноразово відмовив у відкритті касаційного провадження у справі за касаційними скаргами позивача з підстав віднесення спору до категорії малозначних.

У зв`язку з чим, позивач позбавлена можливості захистити своє право в інший спосіб, окрім звернення з даною позовною заявою з іншим предметом.

Разом з тим, відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, єдиною перешкодою для захисту порушених прав позивача, згідно вищевказаних судових рішень, був той факт, що позивач пропустила строк звернення до суду з позовом за захистом своїх прав. Оскільки апеляційний суд помилково не застосував норму п. 2 частини першої статті 268 ЦПК України, тому вказані обставини не можуть бути перешкодою для розгляду даного позову.

При цьому, банк не надав жодних доказів того, на яких підставах було закрито вказаний рахунок. В той же час, банк не уповноважений самостійно на свій розсуд закривати рахунки фізичних осіб. Тому, відомості про отримання коштів позивачем обов`язково мають бути зазначені в ощадній книжці. За відсутності таких відміток будь-які інші докази отримання коштів будуть неналежними.

Що стосується відсотків за користування вкладом, то виходячи з норм ст.ст. 598, 1060, 1061 ЦК України зобов`язання банку в розмірі та на умовах, визначених договором банківського вкладу (депозиту) припинилися у строк, установлений цим договором.

Однак закінчення строку дії договору в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронювані законом.

При цьому згідно з ч. 2 ст. 1070 ЦК України проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Таким чином, відповідач за період дії договору банківського вкладу, тобто з 27 січня 2003 року до 26 січня 2014 року повинен нарахувати проценти за ставкою 8% річних, а починаючи з 27 січня 2014 року і до теперішнього часу - проценти за процентною ставкою у розмірі, що сплачується банком за вкладом на вимогу і відповідно до ч. 2 ст. 1070 ЦК України. Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 29 червня 2016 року у справі №956цс16.

Оскільки відповідач всупереч волі позивача продовжує користуватися грошовими коштами, тому до такого користування мають застосовуватись положення депозитного договору. Відповідно до процентної ставки, встановленої в ощадній книжці, яка становила 8% річних. На підставі наведеного, сума грошових коштів, що підлягають сплаті в якості відсотків за депозитом, за період його дії складає 6506,36 доларів США, а починаючи із 28 січня 2018 року і до дня подання позову (30 березня 2021 року) - 1816,55 доларів США.

Ураховуючи викладене, є підстави вважати, що безпідставно списані банком з рахунка позивача грошові кошти у сумі 3000 доларів США відповідач повинен зарахувати на рахунок клієнта, а також нарахувати відсотки.

У зв`язку з чим, позивач просила зобов`язати АТ «Райффайзен Банк Аваль» зарахувати на рахунок ОСОБА_2 безпідставно списані кошти в сумі 3 000 доларів США, а також відсотки за вкладом у розмірі 8322,91 доларів США, а всього - 11322,91 доларів США. Стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору.

Ухвалою судді від 09 квітня 2021 року відкрито провадження у справі для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

14 червня 2021 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що 27 січня 2003 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено договір вкладу, за умовами якого відкрито вкладний рахунок № НОМЕР_1 , видано позивачці ощадну книжку та прийнято на зберігання кошти в сумі 3000 доларів США на строк 12 місяців під 8% річних. Однак, згідно банківської виписки, 18 лютого 2003 року ОСОБА_2 достроково зняла з вказаного вкладного рахунку грошові кошти в сумі 3000 доларів США та в цей же день Банк відкрив позивачці новий депозитний рахунок, на який остання внесла 2000 доларів США на умовах Договору вкладу «Строковий» строком на 12 місяців під 8% річних. 28.07.2003 позивачка отримала з даного депозитного рахунку грошові кошти в сумі 2006,13 доларів США та закрила цей депозитний рахунок. В цей же день - 28 липня 2003 року Банк відкрив позивачці інший новий депозитний рахунок, на який внесено 1001,74 доларів США строком на 4 місяці під 4% річних, а 28 серпня 2003 року ОСОБА_2 отримала кошти в сумі 1006,84 доларів США та закрила депозитний рахунок.

Однак, незважаючи на отримання коштів з депозитного рахунку позивач звернулась до відповідача з листами від 17 травня 2018 року та 30 липня 2018 року про отримання суми вкладу, розміщеного нею 27 січня 2003 року.

Оскільки за наявною у банку інформацією кошти були виплачені банком позивачці, банк листами від 30 травня 2018 року та 17 серпня 2018 року надав відповіді про те, що грошові кошти по її депозитному вкладу були виплачені банком ще у 2003 році.

Вважав, що за таких обставин відсутні підстави для задоволення позову.

Крім того, відповідач вважав, що провадження у справі підлягає закриттю, оскільки спір виник між тими самими сторонами, про той самий предмет позову і з тих самих підстав. При цьому, зміна формулювання позовних вимог не може вважатися зміною предмету позову, оскільки матеріально-правовий наслідок задоволення вимог в обох редакціях є однаковим - отримання коштів позивачкою за договором банківського вкладу.

В той же час, документи, які підтверджують видачу коштів позивачці були знищені Банком згідно встановленого Національним банком України порядку по закінченню строків зберігання, у Банку відсутня об`єктивна можливість надати суду будь-які інші докази виконання своїх зобов`язань перед позивачем. А відтак, виписка по руху коштів за рахунками ОСОБА_2 є належним та достатнім доказом, що підтверджує факт виконання відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем, оскільки є похідним документом, що складений на підставі первинних документів та відповідно має силу документу, що підтверджує здійснення всіх операцій по рахунку.

Що стосується стягнення відсотків по вкладу в сумі 8322,91 доларів США відповідач вважав, що ці вимоги у розмірі 8% (6%) річних не підлягають до задоволення, оскільки 18.02.2003 договір про вклад було достроково розірвано позивачем та останній сума вкладу в повному обсязі повернута. При цьому, відсоткова ставка у розмірі 8% річних була встановлена договором виключно на строк 12 місяців і умовами договору не було передбачено нарахування відсотків по закінченню строку вкладу. Також умовами договору було передбачено, що нараховані відсотки на суму вкладу не додаються до суми вкладу, і відповідно відсотки на них не нараховуються. Таким чином, вимоги про стягнення з Банку відсотків у сумі 8% річних за період з 2004 по 2018 рік є неправомірними та не підлягають до задоволення.

В той же час позивач пропустила строк звернення до суду із указаним позовом оскільки під час підписання договору позивачка була ознайомлена з його умовами та погодилася з істотними умовами, а отже 27 січня 2003 року достовірно дізналася про умови договору та своє право на отримання коштів через 12 місяців - 27 січня 2004 року. Таким чином, про своє порушене право ОСОБА_2 могла дізнатися ще в 2003 році, а звернулася до суду з позовом лише 30 березня 2021 року.

13 липня 2021 року від відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі.

21 липня 2021 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій вказано про те, що він не погоджується з доводами відповідача щодо наявності підстав для закриття провадження у справі, посилаючись на наявність судових рішень у аналогічній справі між тими самими сторонами та зазначив, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суд відмовляє у відкритті провадження у справі якщо є таке, що набрало законної сили рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили з тими самими вимогами.

Тобто, вказаний пункт застосовується, якщо рішення у тотожній справі набрало законної сили на момент вирішення питання про відкриття провадження чи відмову у відкритті провадження у справі.

В той час як пункт 3 частини 1 статті 255 ЦПК України застосовується у випадку, якщо рішення суду у тотожній справі набрало законної сили після відкриття провадження у справі. Це очевидно випливає з вивчення формулювань наведених пунктів ЦПК України.

Крім того, на випадок виявлення підстав для відмови у відкритті провадження вже в ході розгляду справи, процесуальним законом окремо передбачено порядок закриття провадження, а саме пункт 6 частини 1 статті 255 ЦПК України. Тобто, закриття провадження з підстав передбачених ст. 186 ЦПК України можливе лише, якщо є рішення третейського суду, прийняте в межах його компетенції, щодо спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, за винятком випадків, коли суд відмовив у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду або скасував рішення третейського суду і розгляд справи в тому самому третейському суді виявився неможливим; є рішення суду іноземної держави, визнане в Україні в установленому законом порядку, щодо спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

В даному випадку жодної з наведених обставин у справі немає.

Крім того, позивач не приховувала від суду схожого спору між сторонами. До позовної заяви додано копії рішень у справі №757/50569/18-ц, що вже розглянута.

Суд дослідив під час відкриття провадження у справі в тому числі й судові рішення у справі №757/50569/18-ц, однак не було виявлено підстав для відмови у відкритті провадження. Це означає, що суд не вбачає тотожності розглянутої справи з позовом, поданим в даній справі, оскільки у даній справі вимога позивача носить зобов`язальний характер, підстава позову - порушення зобов`язання. І хоча ця вимога дійсно стосується одного і того ж договору банківського вкладу, вона є абсолютно відмінною від тих вимог, що заявлялись у справі №757/50569/18-ц.

У справах також є відмінними спосіб захисту порушених прав, спосіб виконання і наслідки виконання рішень за цими двома позовами.

Необґрунтованими є доводи відповідача про виплату позивачу коштів ще у 2003 році, в той час як рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 лютого 2020 року та постановою Київського апеляційного суду від 23 червня 2020 року встановлено порушення прав позивача з боку банку та чітко зазначено про законність вимог позивача про повернення суми вкладу разом із нарахованими відсотками.

В судовому засіданні представник відповідача подав додаткові пояснення, в яких міститься альтернативний розрахунок нарахування відсотків за строк, починаючи з 27 січня 2004 року у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Отже, оскільки в укладеному між банком та позивачем договору не було встановлено розміру відсоткової ставки за користування грошовим вкладом після закінчення терміну його дії, після закінчення строку вкладу з банку можуть бути стягнуті лише відсотки у розмірі, що звичайно сплачуються банком за вкладом на вимогу, як це передбачено ст. 1070 ЦК України, а не у розмірі, встановленому в договорі.

Отже, згідно з наведеним розрахунком, розмір відсотків складає 463,10 доларів США.

Суд, заслухавши доводи сторін, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до статті 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.3. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Судом встановлено, що 27 січня 2003 року між Банком в особі Ворошиловського відділення Донецької обласної дирекції АППБ «Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_2 було укладено Договір на вклад, на умовах якого останній видано ощадну книжку та відкрито рахунок № НОМЕР_1 . На даному рахунку позивачем розміщено кошти на строк 12 місяців під 8% річних в розмірі 3000 дол. США.

27 січня 2003 року позивачу також була видана ощадна банківська книжка з мокрою печаткою банку на строковий вклад 3 000 доларів США на депозитний рахунок № НОМЕР_2 з вказаними в ній відсотками нарахувань на вклад, а саме під 8 % на суму вкладу.

17 травня 2018 року позивач звернулась до філії АТ «Райффайзен Банк Аваль» (Таврійське відділення) розташованої у місті Запоріжжі з метою отримання вкладу та відсотків за вказаний період знаходження її вкладу в банківській установі. Однак, позивачу запропоновано написати заяву про розшук її рахунку і грошей на ньому, але 18 червня 2018 року нею було отримано від банку письмове повідомлення, що на її ім`я відсутні активні рахунки із коштами, а тому остання звернулась зі скаргою до голови правління відповідача з метою надання копії документів (ордерів, чеків та ін.), які свідчать, що саме позивач отримала належні їй кошти, виплати належних їй коштів, однак їй було відмовлено з підстав того, що кошти були зняті у 2003 році, а рахунок закрито, що підтвердили випискою по вкладу з 01 січня 2002 року до 10 серпня 2018 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК Україниза договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1059 ЦК Українидоговір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

За приписами статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення.

За договором банківського вкладу на вимогу банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Умова договору банківського вкладу на вимогу про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Крім того, пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року №516, передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних та фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошових суми або банківських металів і відповідає вимогам, установлених законом, іншим нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаям ділового обороту.

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 1064 ЦК України укладення договору банківського вкладу з фізичною особою і внесення грошових коштів наїї рахунок за вкладом підтверджуються ощадною книжкою. В ощадній книжці вказуються найменування і місцезнаходження банку (його філії), номер рахунка за вкладом, а також усі грошові суми, зараховані на рахунок та списані з рахунка, а також залишок грошових коштів на рахунку на момент пред`явлення ощадної книжки у банк. Відомості про вклад, вказані в ощадній книжці, є підставою для розрахунків за вкладом між банком і вкладником. Видача банківського вкладу, виплата процентів за ним і виконання розпоряджень вкладника про перерахування грошових коштів з рахунка за вкладом іншим особам здійснюється банком у разі пред`явлення ощадної книжки.

Отже, за приписами ст. 1064 ЦК України ощадна книжка є належним та достовірним доказом зарахування грошових сум на рахунок та списання грошових сум з рахунку, а також залишку грошових сум на рахунку на момент пред`явлення ощадної книжки у банк для розрахунків за вкладом між банком і вкладником, оскільки саме в ощадній книжці вказується така інформація.

Судом встановлено, що в ощадній книжці ОСОБА_2 , яка була їй видана на підставі договору від 27 січня 2003 року, відсутні записи про списання грошових сум з рахунку, що у відповідності до вимог ст. 1064 ЦК України свідчить про те, що списання грошових сум з її рахунку, як стверджує Банк, в 2003 році не проводилось.

Таким чином, матеріали справи не містять доказів отримання ОСОБА_2 грошових коштів, розміщених на депозитний рахунок Банку, згідно Договору на вклад від 27 січня 2003 року.

Таким чином, доводи відповідача про те, що ОСОБА_2 ще у 2003 році отримала кошти з рахунку в розумінні ст. 77, 79 ЦПК України не підтверджені належними та допустимими доказами.

Ураховуючи те, що відповідач не надав належних та достатніх доказів на підтвердження виконання обов`язку про повернення коштів за вкладом слід дійти висновку, що відповідач порушив права відповідача на отримання вкладу.

Саме такого висновку дійшов Київський апеляційний суд у судовому рішенні у справі №757/50569/18-ц за позовом ОСОБА_2 до АТ «Райффайзен Банк Аваль» про захист прав споживача, стягнення суми банківського вкладу та відсотків, яке набрало законної сили.

Заперечуючи проти позову, представник АТ «Райффайзен Банк Аваль» просив застосувати до спірних правовідносин позовну давність, посилаючись на те, що позивач пропустила строк звернення до суду із зазначеним позовом.

В ході судового розгляду зазначеної справи встановлено, що спір між сторонами виник у зв`язку з порушенням прав позивача на отримання вкладу.

За змістом ч. 1ст. 256 ЦК Українипозовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для обчислення строків позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

Отже, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати право в примусовому порядку.

При цьому, застосування строку позовної давності залежить не лише від строку коли особа дізналася про порушене право, а й від обставин чи могла особа дізнатися про своє порушене право.

В той же час, статтею 268 ЦК України передбачені вимоги, на які позовна давність не застосовується.

Так, відповідно до пункту 2 частини першої цієї статті позовна давність не застосовується на вимогу вкладника до банку (фінансової установи) про видачу вкладу.

Отже, доводи відповідача про застосування до спірних правовідносин позовної давності є безпідставними.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Право на захист особа здійснює на свій розсуд (стаття 20 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору є наявність чи відсутність підстав для застосування до відповідача цивільно-правової відповідальності за порушення договірних зобов`язань за договором банківського вкладу.

Разом з тим, для правильного вирішення спору перш за все необхідно визначити підстави застосування цивільно-правової відповідальності (внаслідок порушення договору банківського вкладу чи внаслідок порушення передбачених чинним законодавством цивільних прав позивача), з`ясувати, яке саме зобов`язання чи право було порушено та в чому конкретно воно полягало, що порушило право позивача для встановлення наявності всіх елементів складу цивільного правопорушення.

Так, встановлено, що дії відповідача щодо відмови виплатити позивачу суми вкладу та відсотків за вкладом суперечать умовам чинного законодавства та умовам укладеного між сторонами договору .

При цьому, суд установив, що ОСОБА_2 грошових коштів, розміщених на депозитний рахунок Банку, згідно Договору на вклад від 27 січня 2003 року не отримувала.

Відповідно до статті 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження.

Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, установлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Пунктом 1.39 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що списання примусове - це списання коштів, що здійснюється стягувачем без згоди платника на підставі встановлених законом виконавчих документів у випадках, передбачених законом.

Тобто примусове списання коштів із рахунку клієнта на підставі рішення суду та виконавчих документів визначає обов`язок банку виконати судове рішення, прийняте за наслідком захисту прав стягувача щодо особи - володільця рахунку, незалежно від його волевиявлення.

Банк не є набувачем спірних коштів і не має повноважень з розпорядження особистими коштами клієнта, які є власністю останнього, поза межами договору між банком і клієнтом; будь-яке рішення, прийняте судом відносно володільця рахунку або його спадкоємців, яке б зобов`язувало банк здійснити списання коштів з особового рахунку, відсутнє.

Таким чином, вимоги ОСОБА_2 про зобов`язання АТ «Райффайзен Банк Аваль» зарахувати на її рахунок безпідставно списані кошти в сумі 3000 доларів США підлягають задоволенню.

Що стосується вимог позивача про зобов`язання відповідача зарахувати на її рахунок відсотків, то слід зазначити наступне.

Згідно із частиною другою статті 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Отже, після закінчення строку дії договору банківського вкладу проценти на суму вкладу нараховуються у розмірі, який відповідає розміру процентів за вкладом «на вимогу», якщо інший розмір процентів не погоджений сторонами.

Аналогійний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ураховуючи те, що позивач не надала доказів того, що договір банківського вкладу, укладений між сторонами, не містить визначеного розміру процентної ставки за користування грошовим вкладом після закінчення терміну його дії.

Отже, після закінчення терміну дії договору й у разі неналежного виконання його умов з банку на користь вкладника підлягають стягненню проценти за користування грошовими вкладами, виходячи із процентної ставки за вкладом «на вимогу».

За таких обставин, суд бере до уваги розрахунок відповідача щодо розміру відсотків, що підлягають стягненню, а саме: за період з 27 січня 2003 року до 26 січня 2004 року розмір відсотків за вкладом становить 240 доларів США з розрахунку 8% річних; за період з 27 січня 2004 року до 19 березня 2005 року в сумі 171,78 доларів США з розрахунку 5% річних, за період з 20 березня 2005 року до 04 січня 2006 року в сумі 23,92 доларів США з розрахунку 1% річних; за період з 05 січня 2006 року до 31 березня 2006 року в сумі 3,53 доларів США з розрахунку 0,50 % річних; за період з 01 квітня 2007 року до 01 квітня 2010 року в сумі 22,54 доларів США з розрахунку 0,25 % річних; за період з 02 квітня 2010 року до 10 квітня 2010 року в сумі 0,01 доларів США з розрахунку 0,01 % річних; за період з 11 квітня 2010 року до 30 серпня 2014 року в сумі 1,32 доларів США з розрахунку 0,01 % річних; за період з 31 серпня 2014 року до 30 березня 2021 року в сумі 0,00 доларів США з розрахунку 0,00 % річних, а всього 463,10 доларів США.

Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Звертаючись до суду з позовом позивач просила зобов`язати відповідача зарахувати на її рахунок кошти в сумі 3000 доларів США та відсотки в сумі 8322,91 доларів США, а всього - 11322,91 доларів США.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Під час звернення до суду з позовом позивач сплатила 908 грнс удового збору.

Разом з тим, до задоволення підлягають позовні вимоги про зобов`язання відповідача зарахувати на рахунок ОСОБА_2 кошти в сумі 3000 доларів США та відсотки в сумі 463,10 доларів США, а всього - 3463,10 доларів США, що складає орієнтовано 30,58% від суми 11322,91 доларів США.

Отже, сума судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача в дохід держави складає 30,58% х 908 : 100% = 277,66 грн.

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись ст. ст. 3, 8, 21, 55, 61, 129, 129-1 Конституції України, ст. ст. 1-16, 526, 551, 1058, 1060, 1061, 1066, 1067, ст.ст. 1, 10, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 2, 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст. ст. 1-18, 76 81, 95, 141, 228, 229, 235, 241, 244, 245, 258, 259, 263-265, 268, 273, 289, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України,суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» про зобов`язання зарахувати кошти на рахунок - задовольнити частково .

Зобов`язати Акціонерне товариство «Райффайзен Банк» зарахувати на рахунок ОСОБА_2 безпідставно списані з рахунку № НОМЕР_1 у Акціонерному товаристві «Райффайзен Банк» грошові кошти в сумі 3000 (три тисячі) доларів США, а також відсотки за вкладом у розмірі 463 (чотириста шістдесят три) долари США 10 центів.

Стягнути з Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 277,66 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, а особою яка була відсутня при проголошенні рішення протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач - ОСОБА_2 (РНКОПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ).

Відповідач - Акціонерне товариство ««Райффайзен Банк», КОД , місцезнаходження юридичної особи: вул. Лєскова, 9, м. Київ, 01011).

Повний текст судового рішення складено 27 вересня 2021 року.

Суддя О.Л. Бусик