Дата документу 28.12.2021 Справа № 937/9480/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 937/9480/20 Головуючий у 1-й інстанції:Дараган Л.В.
провадження № 22-ц/807/3252/21 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Подліянової Г.С.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 30 червня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором та судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11.01.2012р. між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір без номеру шляхом подання відповідачем позивачу відповідної анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг. За умовами договору між сторонами відповідач отримав від позивача кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідач користувався кредитними коштами, але порушив вимоги кредитного договору, а саме, не виконував в обумовлені строки зобов`язання щодо сплати кредиту. У зв`язку з цим, станом на 14.10.2020р. виникла заборгованість відповідача за кредитним договором у розмірі 39 380,22 грн., в тому числі: 26 431,38 грн. основної суми кредиту, яка є простроченим тілом кредиту; 7 423,51 грн. заборгованість за простроченими відсотками, 5 525,33 грн. заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит, яку позивач просив стягнути з відповідача разом із судовими витратами.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 30 червня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 11.01.2012р. у розмірі 13 196,40 грн. та судові витрати в сумі 704,38 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, порушенням судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог банку та відмови в їх задоволенні повністю. Рішення в частині відмови у стягненні решти заборгованості ним не оскаржується.

У відзиві на вищезазначену апеляційну скаргу банк вказує, що судом вірно встановлено, що випискою про рух коштів по рахунку відповідача, яка відноситься до первинних бухгалтерських документів, підтверджується визначна судом заборгованість відповідача перед банком. Просить відмовити в задоволенні скарги, а рішення в оскаржуваній частині залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зі змісту статті 274 ч. 1 п.1 ЦПК України встановлено, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, до яких віднесено справи з ціною позову, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Тому апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом встановлено, що в позовній заяві банк вказував, що відповідно до анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку від 11.01.2012 відповідач отримав кредит. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, складає між ним та банком договір, що підтверджується його підписом у заяві від 11.01.2012.

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованість відповідача за вказаним договором станом на 14.10.2020р. складає 39 380,22 грн., в тому числі: 26 431,38 грн. основної суми кредиту, яка є простроченим тілом кредиту; 7 423,51 грн. заборгованість за простроченими відсотками, 5 525,33 грн. заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит.

До кредитного договору банком додано копію анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, яка підписана сторонами, витяг з тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна", витяг з Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку.

Оцінивши вказані документи, суд дійшов наступного.

Як вбачається із вищевказаної анкети-заяви, остання містить фактично анкетні дані ОСОБА_1 , підпис позичальника та датована 11 січня 2012 року (а.с. 15). У вказаній Анкеті-заяві не зазначено обраний відповідачем вид кредитної картки, а також не вказано суму кредитного ліміту, не визначено процентної ставки по кредиту, комісії, а також розмір пені і штрафу.

Так, у вказаній Анкеті-заяві зазначено, що підписант згоден з тим, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між клієнтом і банком договір про надання банківських послуг.

При цьому, суд зазначив, що Анкета-заява не містить посилань на конкретні умови користування кредитом та його погашення, порядок нарахування та сплати відсотків за користування кредитом, інших умов кредитного договору, а Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку суд не визнав складовими кредитного договору, оскільки вони не підписані відповідачем.

Суд визначив, що за період користування картковим рахунком та станом на дату визначення банком заборгованості 14.10.2020р. відповідач використав доступних йому за допомогою платіжної картки коштів на загальну суму 427 836,20 грн., а поповнив рахунок за цей же період грошовими коштами на загальну суму 415 070,64 грн., тобто на час звернення до суду з цим позовом заборгованість за кредитом становить 427 836,20 грн. 145 070,64 грн. = 12 766,20 грн.

Крім того, суд нарахував також 3 % річних на прострочену заборгованість за період з 31.08.2019р. по 14.10.2020р., сума яких склала 430,20 грн. Підсумувавши ці складові заборгованості, суд остаточно визначив її розмір в сумі 13 196,40 грн.

Зважаючи на вказані обставини та посилаючись на правовий висновок у постанові ВП ВС від 03.07.2019р. (провадження № 14-131цс19), суд задовольнив вимоги позивача щодо стягнення фактично отриманих та не повернутих коштів в розмірі 12 766,20 грн. та суму 3 % річних у розмірі 430,20 грн.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що надання йому кредитного ліміту банком у розмірі 8000 грн. згідно із заявою від 11 січня 2012р. нічим не підтверджено, оскільки довідка про кредитний ліміт не містить підпису посадової особи, а тому не може бути врахована як доказ у справі. Також він вказує, що отримав на підставі заяви від 11.01.2012р. картку для виплати зарплати, оскільки в цей час влаштувався на роботу, а не кредитну картку.

Колегія з цього приводу зазначає, що суд фактично встановлював обставини щодо отримання та змін розміру кредитного ліміту не за довідкою, наданою банком, а згідно з випискою про рух коштів по картрахунку відповідача, яка відноситься до первинного бухгалтерського документу.

Так, згідно з приписами п.п. 3, 6 статті 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку.

Згідно зі ст. 41 ЗУ «Про Національний банк України» та ч.ч. 1, 2 ст. 68 ЗУ «Про банки та банківську діяльність», банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі правил, встановлених НБУ відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку.

Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку відповідно до Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого постановою правління НБУ від 04.07.2018р. № 75 (зі змінами та доповненнями), є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій.

Вказаним Положенням визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку, запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа.

Згідно з Положенням № 75, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня. При цьому цим Положенням визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконання за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Тобто, колегія погоджується з судом першої інстанції, який для визначення розміру кредитного ліміту та розміру заборгованості взяв до уваги виписку про рух коштів по рахунку відповідача як належний і допустимий доказ у справі.

Також апелянт в скарзі зазначає, що при підрахунку розміру отриманих ним у банку коштів та внесених на рахунок суд припустився помилки. Вказує, що за його власним підрахунком згідно з тією ж випискою по картрахунку ним визначено, що він скористався кредитними коштами на суму 355 319 грн., а вніс на карту грошових коштів на суму 393 725,32 грн. Тому будь-якої заборгованості у нього перед банком не мається, в той час як суд встановив її наявність в розмірі 12 766,20 грн., що є помилковим. Крім того, вказував, що суд не звернув уваги на незаконно списані банком з його рахунку кошти на суму 10 533 грн. двома сумами: 07.06.2018р. 4 425,60 грн., 21.10.2018р. 6108 грн.

Перевіривши вказані доводи скарги, колегія встановила наступні обставини.

Згідно з випискою про рух коштів по картрахунку відповідача дійсно вбачаються два списання банком коштів, які ніяким чином не обгрунтовані, а лише збільшили борг відповідача: 07.06.2018р. 4 425,60 грн., 21.10.2018р. 6108 грн. Загальна сума списання дорівнює 10 533,60 грн. При тому, що суд визнав, що умов про списання коштів сторони між собою не погоджували, ним було зараховані такі списання на борг відповідача, що колегія дійсно визнає неправильним.

Між тим, інші доводи скарги щодо відсутності боргу у відповідача перед банком при здійсненні апеляційним судом власного підрахунку, не знайшли свого підтвердження. Так, апеляційним судом встановлено, що за період з 10.06.2017р. по 01.03.2020р. відповідачем використано кредитних коштів на суму 409 888,40 грн. (без врахуванням в цій сумі списаних коштів), а внесено на рахунок 394 655,14 грн. Тобто заборгованість в такому разі становить: 15 233,26 грн., а судом визначено 12 766,20 грн.

Отже, заборгованість у відповідача є наявною, але збільшувати розмір стягнення у визначеній на стадії апеляційного провадження сумі колегія не може, оскільки банк рішення суду не оскаржив, а в межах апеляційного розгляду перевіряються доводи скарги щодо відсутності заборгованості, а не щодо її більшого, ніж встановлений судом першої інстанції, розміру.

У такому разі колегія визнає лише необгрунтованими доводи апеляційної скарги, тому відповідно до вимог статті 375 ЦПК України залишає її без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 30 червня 2021 року у цій справі в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена доВерховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково

Постанова прийнята, складена та підписана 28 грудня 2021 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Подліянова Г.С.