печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2021 року Печерський районний суд м. Києва

суддя Батрин О.В.

секретар судового засідання Габрись О.М.

справа № 757/15394/21-ц

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач 1: Держава України в особі Державної казначейської служби України

відповідач 2: Міністерство юстиції України

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Міністерства юстиції України про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням, діями чи бездіяльністю органу державної влади,

представник відповідача 1 - Тимофєєва Т.М.

представники відповідача 2 - Сабанюк І.О., ОСОБА_2

В С Т А Н О В И В :

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Міністерства юстиції України про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням, діями чи бездіяльністю органу державної влади, у якому просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди в сумі 966 288 грн. 28 коп.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що він з 19.04.2013 року є арбітражним керуючим відповідно до свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого № 839, виданого Міністерством юстиції України. Наказом Міністерства юстиції України № 830/5 від 13.03.2017 року про анулювання свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санкцією, ліквідатора), виданого позивачу. Постановою Верховного Суду України від 23.07.2020 року у справі № 806/928/17 визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України № 830/5 від 13.03.2017 року та зобов`язано Міністерство юстиції України вилучити з Єдиного реєстру арбітражних керуючих запис про анулювання свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санкцією, ліквідатора), виданого позивачу. На момент винесення наказу від 13.03.2017 року про припинення дії свідоцтва Господарським судом Житомирської області прийнято рішення про усунення від виконання повноважень ліквідатора наступних боржників (банкрутів): приватного (орендного) сільськогосподарського підприємства «Котівське» - ухвала від 30.03.2017 року у справі № 4/110-Б; КП «Благоустрій» територіальної громади селища Попільня - ухвала від 12.04.2017 року у справі № 4/5007/2-Б/11; ТОВ «Селекційний центр «Україна» - ухвала від 21.03.2017 року у справі № 7/173-Б; кооперативно-державного поліського науково-виробничого селекційного центру по м`ясному скотарству «Росія» - ухвала від 04.04.2017 року у справі № 3/6-Б; Овруцького районного міжгосподарського об`єднання «Райагробуд» - ухвала від 04.07.2017 року у справі № 4/39-Б. Вважає, що прийняттям протиправного наказу Міністерством юстиції України № 830/5 від 13.03.2017 року фактично заподіяв йому шкоду його права та інтересу, які полягають у позбавленні останнього права на участь у справах про банкрутство як арбітражного керуючого, втрату честі, гідності, ділової репутації і позбавлення будь-яких засобів для існування, у зв`язку з чим, на підставі ст. 23, 1175 ЦК України просив стягнути на його користь у відшкодування моральної шкоди за період з березня 2017 року по липень 2020 року у розмірі 966 288 грн. 28 коп.

Ухвалою суду від 25.03.2021 року провадження у справі відкрито за правилами позовного (загального) провадження та призначено підготовче засідання на 21.05.2021 року (а.с. 59).

Ухвалою суду від 21.05.2021 року у задоволенні клопотання позивача ОСОБА_1 про призначення у справі судової психологічної експертизи відмовлено (а.с. 79).

27.05.2021 року від представника відповідача 1 - Тимофєєвої Т.М. до суду надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 83-85), відповідно до якого заперечила проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що Державна казначейська служба України жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдало, то відповідно не може нести відповідальності за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів. Крім того, позивач не надав суду належних, достовірних та достатніх доказів порушення його прав, які б свідчили про приниження ділової репутації позивача або наявності втрат немайнового характеру, що настала з приниженням його ділової репутації, внаслідок дій відповідача 1.

02.06.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву представника відповідача 2 - Литовченко В. (а.с. 94-103), відповідно до якого заперечив проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що наказ Міністерства юстиції України № 830/5 від 13.03.2017 року за своєю суттю є індивідуальним актом, оскільки стосується прав та інтересів визначеної в акті особи та ніяким чином не встановлює, змінює чи припиняє загальні правила регулювання однотипних відносин, у зв`язку з чим положення статті 1175 ЦК України у даному випадку застосуванню не підлягає. Крім того, належних доказів завданої моральної шкоди внаслідок оскарження ним наказу № 830/5 від 13.03.2017 року, що призвело до вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках позивачем, не надано. Таким чином, позивачем не доведено та не обґрунтована наявність протиправності дій Міністерства юстиції України та причинно-наслідковий зв`язок між діями Міністерства та завданою моральною шкодою, а тому у даному випадку відсутні обов`язкові складові цивільного правопорушення.

Ухвалою суду від 11.08.2021 року у задоволенні клопотання представника відповідача Міністерства юстиції України - Литовченко В.П. про закриття провадження у справі відмовлено.

Ухвалою суду від 11.08.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 29.09.2021 року.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити.

Представники відповідача 2 Міністерства юстиції України - Кононенко Ю.О. та Сабанюк І.О. у судовому засіданні позов не визнали, посилаючись на викладені у відзиві підстави, просили відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача 1 - Державна казначейська служба України до судового засідання свого представника не направив, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за відсутності представника відповідача. Тому, суд розглянув справу у його відсутність, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представників відповідача 2, дослідивши докази, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб..

Судом встановлено, що наказом Міністерства юстиції України № 830/5 від 13.03.2017 року «Про анулювання свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора)», виданого ОСОБА_1 було анульовано свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) № 839 від 19.04.2013 року (а.с. 10).

Постановою Верховного Суду від 23.07.2020 року скасовано постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 14.06.2017 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 26.09.2017 року, ухвалено нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, треті особи - Головне територіальне управління юстиції у Вінницькій області, Дисциплінарна комісія арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) про визнання протиправним та скасування наказу, виключення з Єдиного реєстру арбітражних керуючих запису щодо застосування до нього дисциплінарного стягнення задоволено, визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України № 830/5 від 13.03.2017 року про анулювання свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора), виданого ОСОБА_1 19.04.2013 року № 839, зобов`язано Міністерство юстиції України вилучити з Єдиного реєстру арбітражних керуючих запис про анулювання Свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) № 839 від 19.04.2013 року, виданого ОСОБА_1 (а.с. 17-19).

Зважаючи на те, що внаслідок прийняття протиправного наказу № 830/5 від 13.03.2017 року відповідачем 2 позивачу було заподіяно шкоду його правам та інтересам, які полягають у позбавлення останнього права на участь у справах про банкрутство як арбітражного керуючого, втрату честі, гідності, ділової репутації і позбавлення будь-яких засобів для існування, позивач вважає наявними підстави згідно зі ст. 23,1175 ЦК України для відшкодування моральної шкоди у розмірі 966 288 грн. 28 коп., виходячи з визначеного Господарським судом Житомирської області розміру оплати послуг ліквідатора у справах про банкрутство, а саме двох мінімальних заробітних плат за кожен місяць виконання повноваження ліквідатора, з дня його усунення від виконання повноважень ліквідатора до дня прийняття рішення суду про ліквідацію даних юридичних осіб.

Відповідно до статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

У статті 19 Конституції України вказано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Нормативно-правовий акт - це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який установлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який (яке) стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Нормативно-правовий акт - це письмовий документ компетентного органу держави, уповноваженого нею органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта, в якому закріплено забезпечуване нею формально обов`язкове правило поведінки загального характеру. Такий акт приймається як шляхом безпосереднього волевиявлення народу, так і уповноваженим на це суб`єктом за встановленою процедурою, розрахований на невизначене коло осіб і на багаторазове застосування.

Натомість індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише в письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.

Отже, нормативно-правовий акт містить загальнообов`язкові правила поведінки (норми права), тоді як акт застосування норм права (індивідуальний акт) - індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; вимоги нормативно-правового акта стосуються всіх суб`єктів, які опиняються в нормативно регламентованій ситуації, а акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; нормативно-правовий акт регулює певний вид суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє впродовж тривалого часу та не вичерпує свою дію фактами його застосування, тоді як дія акта застосування норм права закінчується у зв`язку з припиненням існування конкретних правовідносин.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема, від 16 жовтня 2018 року у справі № 9901/415/18, від 09 квітня 2019 року у справі № 901/611/18 та від 18 вересня 2019 року у справі № 2040/6074/18.

Згідно зі статтею 1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Зміст статті 1175 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку про її застосування у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується.

З огляду на наведені положення, загальновідомі ознаки і властивості нормативно-правового й індивідуального актів, оскаржуваний наказ Міністерства юстиції України № 830/5 від 13.03.2017 року за своєю суттю є індивідуальним актом, оскільки стосується прав та інтересів визначеної в акті особи, зокрема, позивача ОСОБА_1 , та ніяким чином не встановлює, змінює чи припиняє загальні правила регулювання однотипних відносини, а відтак не є нормативно-правовим актом.

Таким чином, у справі відсутні підстави для застосування положення ст. 1175 ЦК України та посилання позивача на вказану норму, як на підставі відшкодування моральної шкоди є безпідставними.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках.

Разом з тим, згідно з абз.у 2 п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України)

За правилами ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

При цьому, відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем належних та допустимих доказів обставин, викладених в позовній заяві щодо заподіяння йому моральної шкоди суду не надано, факт завдання йому моральної шкоди саме внаслідок протиправних дій відповідачів перед судом не доведено.

При цьому, суд не враховує як доказ завдання моральної шкоди наданий позивачем висновок експерта № СЕ-19/102-21/8693-ПС від 23.06.2021 року, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 72 ЦПК України експертом може бути особа, яка володіє спеціальним знаннями, необхідними для з`ясування відповідних обставин справи. Експерт може призначатися судом або залучатися учасником справи. Експерт зобов`язаний дати обґрунтований та об`єктивний письмовий висновок на поставлені йому питання.

Статтею 102 ЦПК України визначено, що висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

Поряд із цим, згідно з ч. 6 та 7 ст. 102 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (ім`я, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством.

Разом з тим, з експерта № СЕ-19/102-21/8693-ПС від 23.06.2021 року суд позбавлений можливості встановити, що він підготовлений саме експертом, який має вищу психологічну освіту, кваліфікацію судового експерта з правом проведення психологічної експертизи за експертною спеціальністю 14.1 «Психологічні дослідження (свідоцтво № 17529, видане ЕКК МВС 04.09.2020), стаж експертної роботи з 2020 року, тобто особою, яка атестована та отримала кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності у порядку, передбаченому Законом України «Про судову експертизу», оскільки доказів на підтвердження зазначеного суду не надано та до вказаного висновку не долучено, у зв`язку з чим вказаний висновок суд не може прийняти до уваги як допустимий доказі у справі щодо спричинення позивачу моральної шкоди та її розміру.

Крім того, у вказаному висновку експерт зазначає лише про можливий розмір грошової компенсації за завдані страждання (моральну шкоду) позивачу у розмірі 36 мінімальних заробітних плат, розмір яких установлюється рівним розміру мінімальної заробітної плати в Україні, чинному на момент винесення рішення суду (або у грошовому еквіваленті на момент складання даного висновку експерта - 216 000 грн. 00 коп.), тобто зазначене у експертному висновку є лише припущенням експерта, а не реально встановленою обставиною.

При цьому, суд не бере до уваги послання позивача про те, що оскаржуваний наказ Міністерства юстиції України № 830/5 від 13.03.2017 року фактично порушив його право на працю і був позбавлення будь-яких засобів для існування, оскільки арбітражні керуючі є суб`єктами незалежної професійної діяльності та після анулювання свідоцтва позивач не був позбавлений здійснювати будь-яку іншу діяльність.

Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, за відсутності належних та допустимих доказів наявності порушених відповідачами прав позивача, які підлягають захисту в судовому порядку, позов ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Міністерства юстиції України про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням, діями чи бездіяльністю органу державної влади задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок держави.

Керуючись ст. 23, 1175 ЦК України, ст. 12, 13, 76, 81, 141, 263-265, 267, 273, 274, 354, 355 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Міністерства юстиції України про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням, діями чи бездіяльністю органу державної влади - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

п озивач: ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1

відповідач 1: Держава України в особі Державної казначейської служби України: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6,

відповідач 2: Міністерство юстиції України: 01001, м. Київ, вул. Городецького, 13,

Суддя О.В.Батрин