Справа № 163/1554/19 Головуючий у 1 інстанції: Чишій С. С.
Провадження № 22-ц/802/1351/21 Категорія: 64 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

секретаря Савчук Т. Ф.,

з участю:

представників позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Луцького прикордонного загону (в/ч 9971) Західного регіонального управління ДПС України до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення із службового житлового приміщення без надання іншого житла за апеляційною скаргою позивача Луцького прикордонного загону (в/ч 9971) Західного регіонального управління ДПС України на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 2 липня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2019 року Луцький прикордонний загін (в/ч 9971) Західного регіонального управління ДПС України звернувся з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення із службового житлового приміщення без надання іншого житла.

У позовній заяві начальник Луцького прикордонного загону (в/ч НОМЕР_1 ) просить ухвалити рішення про виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_4 із службового жилого приміщення по АДРЕСА_1 .

Вимоги обґрунтовано тим, що вищевказане службове житло згідно договору найму службового жилого приміщення в будинках державного житлового фонду від 22 липня 2014 року було надане у тимчасове користування військовослужбовцю запасу ОСОБА_5 та членам його сім`ї: ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 .. Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 наймача ОСОБА_5 у спірному жилому приміщенні залишилися проживати відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .. На неодноразові звернення ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 ігнорує укладення нового договору на користування житлом. Крім цього, відповідачі не є військовослужбовцями Державної прикордонної служби України, у трудових відносинах з Луцьким прикордонним загоном не перебувають, на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов у Державній прикордонній службі України, не рахуються, до обов`язків квартиронаймачів відносяться неналежно, невчасно та не в повному обсязі сплачують кошти за спожиті комунальні послуги та квартирну плату, створюють перешкоди для вивільнення службового житла та надання його військовослужбовцям, які дійсно проходять військову службу. На даний час відповідачі проживають у цьому житлі у статусі членів сім`ї колишнього військовослужбовця ОСОБА_5 і набули права користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Проте чинним законодавством не передбачено збереження права користування житлом за відповідачами, які хоча і правомірно у нього вселилися, але їх право користування припинилося у зв`язку із тим, що на даний час вони не є членами сім`ї померлого ОСОБА_5 .

Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 02 липня 2021 року у задоволенні позову ІНФОРМАЦІЯ_2 (в/ч 9971) Західного регіонального управління ДПС України до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення із службового житлового приміщення по АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ІНФОРМАЦІЯ_3 подав апеляційну скаргу, в якій покликається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Заслухавши пояснення представників позивача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

З матеріалів справи судом встановлено, що спірне службове житло по АДРЕСА_1 на праві власності належить державі в особі Державної прикордонної служби України, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12 червня 2007 року серії НОМЕР_2 та витягу про реєстрацію права власності від 03 липня 2007 року № 15096055.

Згідно довідки Луцького прикордонного загону № 462 від 05 грудня 2017 року та довідки цього ж загону від 08 серпня 2008 року № 614/110 зазначене службове житло загальною площею 93,20 м2, яке складається з 3-х кімнат, у 1993 році було надане військовослужбовцю запасу ОСОБА_5 на підставі наказу командира в/ч НОМЕР_1 . У жиле приміщення ОСОБА_5 вселився у складі сім`ї 4 чоловік,зокрема, з відповідачами у справі. Відповідач ОСОБА_4 доводилась ОСОБА_5 дружиною, відповідач ОСОБА_3 сином, що підтверджується копіями свідоцтв серії НОМЕР_3 , серії НОМЕР_4 .

Відповідно до наказу начальника 5 загону прикордонного контролю прикордонних військ України ОСОБА_5 з 29 грудня 1995 року звільнено в запас Збройних Сил України з посади начальника 4 прикордонної застави і прикордонної комендатури на підставі п."в" ст.65 (за станом здоров`я) Тимчасового положення про проходження військової служби офіцерського складу Збройних Сил України з правом носіння військової форми. Згідно послужного списку стаж військової служби ОСОБА_5 станом на дату звільнення становить 16 років 04 місяці 02 дні.

22 липня 2014 року між Луцьким прикордонним загоном та ОСОБА_5 був укладений договір найму службового жилого приміщення в будинках державного житлового фонду, предметом якого є спірне службове житло.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, у зв`язку із чим був знятий з реєстрації за адресою спірного житла. Представник позивача в судовому засіданні підтвердила, що на дату смерті ОСОБА_5 перебував на обліку осіб, які потребують покращення житлових умов у ДПС України.

Отже, предметом спору в справі є службове жиле приміщення, яке займають відповідачі як колишні члени сім`ї померлого військовослужбовця у запасі.

Згідно із ч.1 ст.118 ЖК УРСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього.

У частині 1 статті 119 ЖК УРСР визначено, що перелік категорій робітників, яким може бути надано службові жилі приміщення, встановлюється законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Перелік категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення, затверджений постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 року № 37. До цього Переліку (пункт 43) включені військовослужбовці Державної прикордонної служби до одержання ними постійного жилого приміщення.

Статтею 124 ЖК УРСР передбачено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Разом із цим стаття 125 ЖК УРСР встановлює перелік осіб, яких не може бути виселено із службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення. Зокрема, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: сім`ї військовослужбовців; осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення.

Аналогічні положення дана норма ЖК УРСР містила й на час вселення у спірне житло ОСОБА_5 разом із членами сім`ї та звільнення останнього із прикордонної служби.

Крім цього, питання виселення з службових жилих приміщень на той і даний час регулюється затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 року № 37 Положенням про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР. Пункт 35 цього Положення містить аналогічні вищенаведені у ст.125 ЖК УРСР підстави неможливості виселення осіб зі службового приміщення без надання іншого житла.

В подальшому, після звільнення ОСОБА_5 із прикордонної служби, наказом Голови Держкомітету - командуючого Прикордонними військами України від 20 січня 1996 року № 30 було затверджене Тимчасове положення про порядок забезпечення жилою площею в Прикордонних військах України, у пункті 6.23 розділу VI якого визначалось, що не можуть бути виселені із службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення, зокрема: а) військовослужбовці, які звільнені з військової служби за станом здоров`я; б) сім`ї військовослужбовців; е) військовослужбовці, які прослужили в Прикордонних військах України, не менш як десять років.

Розділ VI вказаного Тимчасового положення втратив чинність на підставі наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України від 14 січня 2004 року № 44, яким було затверджене Положення про організацію та порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Державній прикордонній службі України. У пункті 4.4 цього Положення визначалось, що без надання іншого жилого приміщення не може бути виселено, зокрема військовослужбовців, звільнених за станом здоров`я, … або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу більше 10 років.

Це Положення втратило чинність на підставі наказу Адміністрації Державної прикордонної служби від 20 грудня 2007 року № 1040, яким затверджено Інструкцію про організацію забезпечення житловими приміщеннями в Державній прикордонній службі України. У пункті 2.22. цієї Інструкції визначалось, що особа, яка звільнена з військової служби в запас або у відставку і має вислугу менше ніж 20 років, підлягає виселенню зі службового житлового приміщення з усіма членами сім`ї, які з нею проживають, крім випадків, передбачених чинним законодавством. Також підлягають виселенню зі службового житлового приміщення з усіма членами сім`ї без надання іншого житлового приміщення особа, звільнена з військової служби в запас або у відставку, зокрема, у разі, якщо особа не перебуває на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов у Державній прикордонній службі України.

Інструкція від 20 грудня 2007 року втратила чинність згідно наказу Міністерства внутрішніх справ № 26 від 18 січня 2021 року, яким затверджено Інструкцію з організації забезпечення військовослужбовців Державної прикордонної служби України та членів їх сімей жилими приміщеннями. Пунктом 25 цієї Інструкції передбачено, що підлягають виселенню із службового жилого приміщення (службової жилої площі) без надання іншого жилого приміщення:

- військовослужбовці та члени їх сімей, що проживають разом з ними, які систематично руйнують чи псують жиле приміщення або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила співмешкання, роблять неможливим для інших осіб проживання з ними в одному будинку;

- особи, звільнені з військової служби, які безперервно прослужили в Держприкордонслужбі менше ніж десять календарних років, крім випадків, передбачених законодавством;

- особи, які самоправно зайняли службове жиле приміщення;

- колишні члени сім`ї військовослужбовця, які залишилися проживати в ньому після розірвання шлюбу (у місячний строк з дня розірвання шлюбу);

- інші особи у випадках, визначених законодавством.

Позивач як на підстави для виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення вказує на те, що вони втратили статус члена сім`ї наймача ОСОБА_5 у зв`язку з його смертю, не перебувають у трудових відносинах з Луцьким прикордонним загоном, не перебувають на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов у ДПС України, не укладають договору користування службовим житловим, неналежно сплачують житлово-комунальні послуги. При цьому, обґрунтовуючи заявлені вимоги, у позовній заяві як на правову підставу посилається на положення ст.124 ЖК УРСР та п.2.22 чинної на момент подання позову Інструкції, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби № 1040 від 20 грудня 2007 року.

За змістом ч.ч.4, 5 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Аналіз положень ст.ст.118, 119, 124, 125 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що право на користування службовим жилим приміщенням членів сім`ї наймача є дійсно похідним від права останнього, однак сам факт смерті наймача не може слугувати безумовною підставою для втрати права на користування службовим житлом і виселення членів його сім`ї. Стаття 125 ЖК УРСР та пункт 35 постанова Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 року № 37 чітко забороняють виселяти із службового жилого приміщення без надання іншого житла сім`ї військовослужбовців та членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення.

Таким чином на підставі встановлених обставин справи та норм чинного законодавства, які регулюють дані правовідносини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про безпідставність позовних вимог.

Інші, зазначені в позовній заяві обставини, як підстави позову, такі як ухилення від укладення відповідачами договору користування службовим житловим та неналежна сплата житлово-комунальних послуг, не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки не передбачені ні нормами ЖК УРСР, ні вище наведеними затвердженими постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 року № 37 та наказами від 20 січня 1996 року № 30, від 14 січня 2004 року № 44, від 20 грудня 2007 року № 1040, від 18 січня 2021 року № 26 Тимчасовим положенням, Положеннями, Інструкціями щодо порядку надання службових жилих приміщень і користування ними в Державній прикордонній службі України. Такі названі позивачем обставини можуть слугувати підставою для подання позовів про зобов`язання укласти договір та стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, однак аж ніяк для виселення в розумінні ч.ч.4, 5 ст.9 ЖК УРСР.

Крім цього, сукупний аналіз чинних за життя ОСОБА_5 . Положень, затверджених постановою від 4 лютого 1988 року № 37, наказами від 20 січня 1996 року № 30, від 14 січня 2004 року № 44, в сукупності із встановленими у справі фактичними обставинами, зокрема щодо стажу військової (прикордонної) служби ОСОБА_5 та підстави його звільнення зі служби, свідчать про відсутність підстав для виселення його за життя разом із членами сім`ї без надання іншого житла. Натомість ст.125 ЖК УРСР передбачає, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення. При цьому, така підстава неможливості виселення саме членів сім`ї не пов`язується із вислугою (стажем роботи) працівника, якому було надано службове житло.

Стосовно посилання позивача на пункт 2.22 Інструкції в частині не перебування відповідачів на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов у Державній прикордонній службі України, то слід зазначити, що зміст цього положення стосується звільненого з військової служби в запас або у відставку військовослужбовця, а, як встановлено в судовому засіданні з пояснень представника позивача, звільнений у запас Збройних Сил України ОСОБА_5 на дату смерті перебував та такому обліку.

За змістом ч.3 ст.5 ЦК України якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Частинами 1 та 6 статті 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

З огляду на такі положення законодавства тимчасова відсутність у спірному житлі відповідача ОСОБА_3 (приблизно три місяці), про що він зазначав у судовому засіданні, та реєстрація місця проживання відповідача ОСОБА_4 за іншою адресою у спірних правовідносинах правового значення не має, оскільки з досліджених доказів встановлено, що ОСОБА_4 у цьому житлі без реєстрації фактично проживає з 1998 року, а наявності у ОСОБА_3 іншого житла позивачем не доведено. До того ж інтересу до спірного житла вони не втратили.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що виселення відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не відповідає принципу пропорційності, з огляду на те, що відповідачі на законних підставах вселилися у спірне жиле приміщення, доказів про те, що вони мають інше житло для проживання не встановлено, користуються ним цілком правомірно і тривалий час, а тому їх виселення є надмірним втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції.

Доводи апеляційної скарги позивача були предметом дослідження судом першої інстанції, в рішенні суду їм дано правильну правову оцінку, а тому не спростовують висновків суду та не впливають на законність ухваленого ним рішення, яке постановлено з додержанням вимог матеріального та процесуального права. Підстав для скасування чи зміни рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 89, 226, 263, 265 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача Луцького прикордонного загону (в/ч 9971) Західного регіонального управління ДПС України залишити без задоволення.

Рішення Любомльського районного суду Волинської області від 2 липня 2021 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 січня 2022 року.

Головуючий

Судді :