Якимівський районний суд Запорізької області
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
Справа № 330/2996/21
"29" грудня 2021 р. смт. Якимівка
Якимівський районний суд Запорізької області в складі головуючого судді Куценка О.О., за участю секретаря судового засідання Павленко Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Якимівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Гринько Микола Сергійович, до Кирилівської селищної ради Мелітопольського району Запорізької області про зобов`язання укладення договору оренди земельної ділянки,
Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, надали заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити.
Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином.
З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи, у відсутності учасників, по наявним у справі документам.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали цивільної справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, розглянувши надані докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у сукупності, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у зв`язку з наступним.
За загальним правилом, договірні відносини будуються на засадах рівності сторін, і право вимагати укладення з ним договору оренди земельної ділянки виникає у суб`єкта лише у випадках, визначених законом або договором. Закон визначає переважне право на поновлення договору орендаря, "який належно виконував обов`язки відповідно до умов договору" (ч. 1 ст. 33 Закону України "Про оренду землі").
Частиною другою статті 124 Земельного кодексу України передбачено, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 134 Земельного кодексу України передбачено, що не підлягають продажу, передачі в користування на конкурентних засадах (на земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності у разі: поновлення договорів оренди землі, укладення договорів оренди землі на новий строк з використанням переважного права орендаря.
Згідно з частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 Цивільного кодексу України).
За змістом статті 792 Цивільного кодексу України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договору найму регулюються актами земельного законодавства Земельним кодексом України, Законом України «Про оренду землі». Отже, за змістом частини 2 статті 792 Цивільного кодексу України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.
Законом України «Про оренду землі» визначено умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі, а статтею 13 передбачено, що договором оренди землі є договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Згідно зі ст.93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються законом.
Статтею 8 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендована земельна ділянка або її частина може передаватися орендарем у суборенду без зміни цільового призначення, якщо це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця (крім випадків, визначених законом).
Умови договору суборенди земельної ділянки повинні обмежуватися умовами договору оренди земельної ділянки і не суперечити йому.
Наведене вище означає, що договір суборенди земельної ділянки має похідний і залежний характер від договору оренди та його умов. Ще більше в цьому переконують положення ч. 3 і 4 ст. 8 Закону, відповідно до яких строк суборенди не може перевищувати строку, визначеного договором оренди землі. Чинність договору суборенди земельної ділянки припиняється у разі припинення договору оренди, після чого земельна ділянка повертається орендодавцеві відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону.
Зазначене положення ч. 4 ст. 8 Закону є найслабшим місцем у конструкції суборенди земельної ділянки, оскільки суборендар та його господарська діяльність на земельній ділянці перебувають в абсолютній залежності від сторін первинного договору - оренди. Чинність договору суборенди в будь-якому випадку припиняється в момент припинення договору оренди.
Відповідно до частини 1 статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.
Разом з цим, згідно з частиною 2 статті 13 цього Кодексу при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.
При цьому суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях у справах "Мелахер та інші проти Австрії" від 19.12.98 р., "Бурдов проти Росії" від 07.05.2002 р., "Прессос Компанія Нав`єра С.А." та інші проти Бельгії" від 28.10.95 р., "Пайн Велі Девелопмент Лтд." та інші проти Ірладнії" від 23.10.91 р. визначив, що під поняттям "майно" розуміється не лише майно, яке належить особі на праві власності згідно законодавства країни, в якій виник спір, а також під даним поняттям можуть бути прибутки, що випливають з власності, кошти, належні заявникам на підставі судових рішень, "активи", які можуть виникнути, "правомірні очікування" / "законні сподівання" особи.
Концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак і "майном". До таких активів може відноситися право оренди (рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" від 25.03.99 р., заява N 311107/96, п. 54). Окремої уваги заслуговує питання "правомірних очікувань" особи щодо отримання права на оренду земельної ділянки.
У справі "Пайн Велі Девелопмент ЛТД" та інші проти Ірландії" Європейський суд з прав людини постановив, що статтю 1 Першого протоколу до Конвенції можна застосовувати для захисту "правомірних очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. "Правомірні очікування" виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей.
Отже, за наявності відповідного рішення органу публічної влади щодо передання в оренду майна чи земельної ділянки особі, у останньої виникають правомірні очікування мирно володіти майном (право оренди) ще до укладення відповідного договору оренди на виконання даного рішення. При цьому, такі правомірні очікування, є об`єктом правового захисту згідно із статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції та національного законодавства України.
Згідно з усталеною прецедентною практикою Європейського Суду з прав людини основу принципу правової визначеності утворює ідея передбачуваності (очікуваності) суб`єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає існуючим в суспільстві нормативним приписам.
У даному випадку, при укладання договору суборенди, позивач мав правомірні очікування, що строк дії вказаного договору, визначається в межах дії договору оренди, який був укладений Кирилівською селищною радою Якимівського району Запорізької області (орендодавець) та ОСОБА_2 (орендар) строком на 48 років, тобто до 23.03.2055 року.
Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач має переважне право суборендаря перед іншими особами на укладення договору оренди земельної ділянки на новий строк.
Згідно п.9 договору суборенди від 25 вересня 2017 року, після закінчення строку договору, суборендар має переважне право поновлення його на новий строк.
За таких обставин, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 626,792 ЦК України, ст.ст. 124, 134 Земельного кодексу України, ст.33 Закону України «Про оренду землі», ст.ст. 12,13,81,263,265,280-283ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Кирилівської селищної ради Мелітопольського району Запорізької області про зобов`язання до укладення договору оренди землі - задовольнити.
Заочне рішення може бути переглянуте по письмовій заяві відповідача, яка може бути подана до Якимівського районного суду Запорізької області протягом 30 днів з дня проголошення цього рішення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його оголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Запорізького апеляційного суду.

Інформація про учасників справи відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 , ІПН: НОМЕР_1 .

Відповідач: Кирилівська селищна рада Мелітопольського району Запорізької області, адреса: вул. Приморський бульвар, 1, смт. Кирилівка Запорізької області, .

Повний текст судового рішення виготовлено 31 січня 2021 року.

Суддя: