Справа № 761/6207/19
Провадження № 2/761/614/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Бондар О.Д.,

за участі:

представника позивача: ОСОБА_10,

представника відповідача: Кириллова М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист прав споживачів, -

В С Т А Н О В И В:

11 лютого 2019 року до суду надійшла зазначена позовна заява, яка була розподілена судді Савицькому О.А.

Ухвалою суду від 14.02.2019 року вказаний позов було направлено за підсудністю до Подільського районного суду м.Києва.

Позивач не погодився із зазначеною ухвалою та подав апеляційну скаргу.

Постановою Київського апеляційного суду від 16.04.2019 року ухвалу Шевченківського районного суду м.Києва від 14.02.2019 року скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

22.04.2019 року вказана справа надійшла до Шевченківського районного суду м.Києва та згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.04.2019 року, надійшла в провадження судді ОСОБА_4

У зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_4 , на підставі розпорядження заступника керівника апарату від 15.01.2020 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.01.2020 року, зазначена справа надійшла в провадження судді Притули Н.Г.

В позовних вимогах позивач просить:

визнати факт існування договірних відносин з надання послуг розподілу та постачання електричної енергії між сторонами на основі типового договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії та Примірного договору про постачання електричної енергії споживачу;

визнати незаконними дії відповідача по припиненню постачання електричної енергії до квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

зобов`язати відповідача відновити постачання електричної енергії до житлового приміщення що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та присвоїти на ім`я ОСОБА_1 новий особовий рахунок;

стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 20 000,00 грн.

Вимоги позову обгрунтовані тим, що позивач на підставі договору дарування від 14.08.1992 року став власником квартири АДРЕСА_1 .

Як зазначає позивач, після придбання ним частки будинку, на той час ще у ПАТ «Київенерго» він переоформив особовий рахунок № НОМЕР_1 на частину квартири яка належить йому та була видана абонентська книжка на його прізвище.

В період з 1992 року по 1997 рік позивачу було підключено однофазний прилад обліку електроенергії, а в 1997 році, після подання відповідної заявки та розробки технічних умов, йому було підключено трифазний прилад обліку електричної енергії. Позивач зазначає, що з 1992 року по 2017 рік він належним чином виконував власні зобов`язання та сплачував за спожиту електричну енергію.

Однак навесні 2017 року позивача було повідомлено, що власником особового рахунку № НОМЕР_1 є ОСОБА_3 , яка мешкає в квартирі АДРЕСА_2 зазначеного будинку. Позивач звертався до відповідача із проханням повернути йому особовий рахунок № НОМЕР_1 , однак цього зроблено не було.

В той же час 05.09.2018 року фахівцями відповідача було складено акт №52828 від 05.09.2018 року в якому вказано про порушення позивачем п.5.5.5 Правил роздрібного ринку електроенергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №312 від 14.03.2018 та Закону України «Про ринок електричної енергії» - позивачем самовільно підключено струмоприймачі до електричної енергії без наявності договору на поставку електричної енергії. У зв`язку з чим відключено струмоприймачі позивача від електропостачання.

Крім того позивач зазначає, що власником особового рахунку № НОМЕР_1 була ОСОБА_5 , яка була власником квартири АДРЕСА_2 в зазначеному будинку та померла приблизно у 2002 році. Переоформлення зазначеного особового рахунку на ОСОБА_3 з 01.01.1999 року було незаконним оскільки цей же особовий рахунок було присвоєно абонентам квартири АДРЕСА_3 , а в квартирі АДРЕСА_2 вже існував особовий рахунок № НОМЕР_2 , законодавством не передбачено присвоєння двох особових рахунків одній квартирі.

Як зазначає позивач в позові, він є користувачем житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 , а отже є споживачем електричної енергії в розумінні Закону України «Про ринок електричної енергії», а тому припинення постачання електричної енергії до вказаної квартири без відповідної підстави суперечить діючому законодавству.

Крім того позивач зазначає, що внаслідок зазначених дій відповідача йому була спричинена моральна шкода.

В судовому засіданні, яке відбулось 11.11.2019 року до матеріалів справи було приєднано відзив відповідача на заявлені вимоги в якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог на тій підставі, що згідно з договором дарування, позивач набув право власності на 7/20 частин житлового будинку по АДРЕСА_4 . Вказана частина в натурі не виділялась та квартири АДРЕСА_3 в даному будинку не існує. Виходячи з вищевикладеного у відповідача відсутні правові підстави укладати будь-які договори без згоди співвласників даного житлового будинку. За наявними у відповідача даними, Позивач не звертався до відповідача про укладення договору про користування електричною енергією. Так як електроустановки ОСОБА_1 не приєднані до мереж відповідача, то заявка-приєднання на виконання п.4 Постанови від 14.03.2018 №312 НКРЕП не надсилалася позивачу. Крім того, позивач сплачував електричну енергію на особовий рахунок № НОМЕР_1 , який відкрито на ім`я ОСОБА_3 . На ім`я позивача не відкривався особовий рахунок, прилади комерційного обліку електричної енергії, опломбовані в установленому законом порядку не встановлено.

Також представник зазначає, що твердження позивача, що його приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 від`єднувалось від електропостачання є неправдивим. 05.09.2018 року під час рейдової перевірки стану енергогосподарства, членами бригади було звернуто увагу на електропроводку, яка входила в будинок який розташований на перетині АДРЕСА_5 . Позивач надав доступ до об`єкту, куди вела зазначена електропроводка та зазначив, що адреса даного об`єкту є АДРЕСА_3 . При цьому на будинку адреса вказана не була. При огляді виявленого в будинку засобу обліку типу СА4У-И672М №489774 встановлено, що зазначений засіб обліку у відповідача не значиться. Таким чином було зафіксовано порушення ПРРЕЕ - самовільне підключення струмоприймачів до електричної мережі без наявності договірних відносин на постачання електричної енергії. Самовільне підключення виконано від опори і заходить в будинок, про що було складено акт про порушення №52181 від 05.09.2018 року. Після цього було усунуто порушення шляхом проведення відключення постачання електричної енергії. Як результат.ю було складено Акт про усунення порушення №52818 від 05.09.2018 року. Так як на будинку була відсутня адреса і її встановити було неможливо, адресу в актах було написано зі слів позивача. Відповідач наголошує, що обстеження електроустановки та складання акту про порушення здійснювалось саме відносно новозбудованого будинку поштова адреса кого як з`ясувалося пізніше - АДРЕСА_6 . Будинки які розташовані за адресами АДРЕСА_3 та АДРЕСА_6 між собою межують та між ними відсутній паркан чи якесь розділення територій ділянок.

На підставі договору дарування від 09.06.1999 року ОСОБА_1 подарував ОСОБА_6 будинок АДРЕСА_6 . Після усунення порушення ОСОБА_6 звернулась до відповідача для проведення приєднання до електричних мереж зазначеного будинку. Після підготовки та перевірки всіх документів 13.12.2018 року між ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» та ОСОБА_6 було укладено договір про стандартне приєднання до електричних мереж системи розподілу №АС1-1690-18/106185 за адресою: м.Київ, провул.Лодигіна,2.

Представник зазначає, що позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача відкрити новий особовий рахунок не підлягають задоволенню виходячи з того, що з 01.01.2019 року Товариство не здійснює постачання електричної енергії відтак не відкриває споживачам особові рахунки. Станом на даний час постачальником універсальної послуги в м.Києві є ТОВ «Київські енергетичні послуги».

27.11.2019 року до суду надійшла відповідь на відзив в якій представник позивача наполягає на задоволенні позовних вимог та додатково зазначає, що право власності позивача на квартиру підтверджується, зокрема, чинним договором спільного користування від 23.06.1992 року, розпорядженням представника Президента України №822 від 27.09.1993 року; інвентаризаційною справою БТІ від 09.09.1975 року на будинок АДРЕСА_4 ; платіжним повідомленням по земельному податку №40154 від 04.06.1999 року. Представник позивача заперечує факт від`єднання від електропостачання будинку АДРЕСА_6 та наполягає, що було від`єднано саме квартиру АДРЕСА_1 .

Представник позивача зазначає, що наявність договірних відносин між сторонами підтверджується в тому числі і технічними умовами №33 від 13.02.1997 року у яких вказано що їх надано позивачу для підключення трифазного приладу обліку замість вже існуючого в нього однофазного, що неможливо без попереднього підключення квартири позивача до однофазного приладу обліку.

03.01.2020 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив в яких представник відповідача наполягає на відмові в задоволенні заявлених вимог так як позивач не надав жодного правовстановлюючого документу на підтвердження тієї обставини, що він є власником квартири АДРЕСА_4 . Представник зазначає, що технічні умови №33 від 13.02.1997 року на встановлення трифазного лічильника були видані саме на встановлення його у новозбудованому будинку за адресою: АДРЕСА_6 . З акта про порушення вбачається, що до будинку вів трифазний кабель до трифазного лічильника, який у відповідача як комерційний засіб обліку, не значиться. Позивач не виконав розпорядження представника Президента України №822 від 27.09.1993 року в частині знесення належної на праві власності ОСОБА_1 7/20 частин житлового будинку АДРЕСА_4 .

В судовому засіданні позивач та його представник заявлені вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення заявлених вимог з підстав, викладених у відзиві.

Треті особи в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомлялись про час та місце слухання справи у порядку, визначеному ЦПК України.

На підставі положень статті 223 ЦПК України суд ухвалив про подальше слухання справи у відсутність сторін, що не з`явились в судове засідання.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши сторони, врахувавши їх процесуальні заяви, оцінивши в сукупності надані суду докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Частина 1 статті 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як встановлено в судовому засіданні, на підставі договору від 14.08.1992 року ОСОБА_1 набув право власності на 7/20 частин житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_4 . Як зазначено в договорі, будинок дерев`яний, має загальну площу 110,2 кв.м.

Позивач, звертаючись до суду з позовом не зазначав, що він на земельній ділянці на якій розташований будинок АДРЕСА_4 побудував новий житловий будинок.

Однак судом встановлено, що розпорядженням представника Президента України №822 від 27.09.1993 року надано дозвіл ОСОБА_1 збудувати у садибі будинку АДРЕСА_3 індивідуальний житловий будинок та зобов`язано ОСОБА_1 після прийняття нового житлового будинку в експлуатацію знести належні йому на праві власності 7/20 частин будинку літ.А про АДРЕСА_3 .

Як зазначено в розпорядженні, своє прохання про надання дозволу збудувати новий будинок ОСОБА_1 мотивує тим, що його квартира ветха, відсутні необхідні комунальні послуги.

ОСОБА_1 побудував новий будинок та за договором дарування від 09.06.1999 року подарував його ОСОБА_6 , а саме: будинок під АДРЕСА_6 . Як зазначено в договорі, даний будинок вимуровано з цегли, житловою площею 103,4 кв.м.

В договорі зазначено, що будинок належить ОСОБА_7 на підставі Свідоцтва про право на особисту власність і на домоволодіння, виданий держадміністрацією Подільського району м.Києва 31.10.1997 року за №1005 та зареєстрованому в Київському міському бюро технічної інвентаризації 19.12.1997 року в реєстровій книзі за №40922.

Як встановлено судом, позивач не виконав розпорядження представника Президента України в частині знесення 7/20 частин будинку АДРЕСА_4 . В той же час в судовому засіданні позивач пояснив, що він звернувся до суду з цим позовом, щоб в подальшому відновити 7/20 частин житлового будинку.

Позивач в позовній заяві зазначав, що він є власником квартири АДРЕСА_1 та на підтвердження зазначеної обставини надав копію договору від 23.06.1992 року яким співвласники домоволодіння АДРЕСА_4 визначили порядок користування будинком. У вказаному договорі зазначено, що в користування ОСОБА_8 (попередній власник 7/20 частин будинку, які придбав позивач) переходить квартира АДРЕСА_3 , яка складається, зокрема з жилих кімнат площею 14,0 кв.м., 20,2 кв.м., кухня - 10,8 кв.м. та інші приміщення.

В той же час, як вбачається з матеріалів справи, позивач набув право власності на 7/20 частин будинку вже після укладення договору про визначення порядку користування будинком, однак в бюро технічної інвентаризації не було зареєстровано право власності позивача на квартиру АДРЕСА_1 , а зареєстровано саме 7/20 частин будинку.

Крім того, позивач не надав суду доказів, що вказана частина будинку виділялась в натурі та реєструвалась як окремий об`єкт нерухомості.

А тому з врахуванням зазначеного, оскільки позивач не надав суду доказів, що він є власником квартири АДРЕСА_1 , суд не може прийняти до уваги зазначені посилання позивача.

Позивач в позовній заяві зазначав, що він постійно проживав в квартирі АДРЕСА_1 та на підставі технічних умов 1997 року в квартирі АДРЕСА_1 був замінений лічильник з однофазного та трифазний.

В той же час, позивач не надав суду доказів що дійсно вказаний трифазний лічильник був встановлений в будинку АДРЕСА_4 та був взятий на облік. Не надано доказів, що позивач здійснював сплату за показниками такого лічильника.

Однак в судовому засіданні позивач повідомив суду, що з 1997 року він разом із сім`єю не проживав в квартирі АДРЕСА_1 , оскільки він не придатний для проживання та визнав що трифазний лічильник був встановлений на новий будинок, який зареєстрований на даний час за адресою: АДРЕСА_6 . Крім того, позивач в судовому засіданні пояснив, що з моменту, коли він припинив проживати в частині будинку по АДРЕСА_3 , з того ж часу і було припинено постачання електричної енергії в будинок.

Доказів на спростування зазначеного позивачем в судовому засіданні надано не було. Крім того, судом не встановлено, що до моменту складення акту про порушення послуги надавались саме в квартиру АДРЕСА_4 .

05.09.2018 року комісією ПрАТ ДТЕК «Київські електромережі» був складений акт про порушення №52818 в якому зазначено, що споживачем за адресою: АДРЕСА_4 порушено вимоги Закону України «Про ринок електричної енергії», п.5.5.5 ПРРЕЕ - самовільне підключення струмоприймачів до електричної мережі енергопостачальника без наявності договору на поставку електричної енергії. Самовільне підключення виконано від опори і заходило в будинок.

В акті зазначено заводський номер приладу обліку електричної енергії 489774 та покази - 6954.

В той же час, з копій квитанцій, які надав до суду позивач вбачається, що показники за якими позивач сплачував за спожиту електричну енергію не співпадають з показниками, які були зазначені на лічильнику на момент складання акту про порушення.

Згідно з квитанціями показники 6954 могли бути в серпні 2016 року (а.с.43).

А тому суд позбавлений можливості встановити, що саме за приладом обліку електричної енергії, який був встановлений в квартирі АДРЕСА_1 здійснював оплати позивач.

Акт про порушення був підписаний позивачем. В позовній заяві позивач зазначав, що вказаний акт стосується саме квартири АДРЕСА_1 .

В той же час в судовому засіданні позивач визнав, що порушення виявлені дійсно в будинку АДРЕСА_6 .

Крім того, та обставина, що акт про порушення був складений саме за виявлені порушення в будинку АДРЕСА_6 свідчить фото з місця де було виявлено порушення (з якого чітко вбачається, що будинок не є дерев`яним) та показниками лічильника (вказані в акті про порушення) та в квитанціях про сплату за використану електричну енергію.

При розгляді акту про порушення позивач не повідомив комісію про наявність помилки в зазначенні адреси за якою було виявлено порушення.

Сторони не надали суду доказів, що після введення будинку АДРЕСА_6 в експлуатацію власником зазначеного будинку був укладений договір на постачання електричної енергії.

В той же час, як вбачається з матеріалів справи, після виявлення порушення ПРРЕЕ та після їх усунення, лише 13.12.2018 року ОСОБА_6 уклала договір з ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» про стандартне приєднання до електричних мереж системи розподілу №АС1-1690-18/106185.

На неодноразові звернення позивача, ПрАТ ДТЕК «Київські електромережі» надавало інформацію, що особовий рахунок для розрахунків за спожиту електроенергію за адресою: АДРЕСА_1 не відкрито, особовий рахунок № НОМЕР_1 відкрито на ОСОБА_3 (кв. АДРЕСА_2 ).

У всіх листах відповідач заперечує існування договірних відносин з позивачем, оскільки не укладався договір про користування електричною енергією.

В той же час відповідач зазначає в листі від 22.10.2018 року за №01/1/08-4049 що за адресою: АДРЕСА_1 відкрито особовий рахунок одержувача електроенергії № НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_9 . За вказаною адресою електрична енергія обліковується лічильником електроенергії заводський №7711833, тип лічильника НІК 2102-01.Е2Т (6).

Копії квитанцій про сплату за спожиту електричну енергію, які надав позивач містять неоднозначну інформацію про сплати, оскільки такі сплати здійснювались на особовий рахунок № НОМЕР_4 то за квартиру АДРЕСА_3 , то за квартиру АДРЕСА_7 , то без вказівки номеру квартири, то на особовий рахунок № НОМЕР_5 .

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що особовий рахунок № НОМЕР_1 закріплений за ОСОБА_3 по якому обліковуються нарахування з жовтня 2005 року по липень 2019 року (а.с.165-171 т.1).

Згідно з положеннями статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як визначено ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг постановою від 14.03.2018 № 312 затвердила Правила роздрібного ринку електричної енергії.

Згідно з п.2 зазначених правил, укладення договорів між споживачами та іншими учасниками роздрібного ринку електричної енергії відповідно до вимог Правил здійснюється до 01 грудня 2018 року шляхом приєднання споживачів до публічних договорів приєднання (договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії, відповідних договорів про постачання електричної енергії) на умовах чинних договорів про постачання електричної енергії та про користування електричною енергією, укладених з відповідними постачальниками електричної енергії за регульованим тарифом, шляхом подання заяви-приєднання за формою, наведеною у додатку до цієї постанови.

Згідно з п.3.2.14 Правил, договір про постачання електричної енергії споживачу є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, та вважається укладеним з дати відкриття особового рахунка за об`єктом споживача або внесення змін до такого особового рахунка, про що споживач інформується у передбаченому договором порядку.

Пункт 4.15 Правил передбачає, що кошти, які надходять за такими платіжними документами, обліковуються на особовому рахунку споживача в рахунок оплати платіжних документів, сформованих системою електропостачальника.

Крім того, у відповідності з п.5.1.2 Правил, Оператор системи зобов`язаний, зокрема,

5) формувати і вести реєстр електропостачальників, які мають доступ до мереж оператора системи, реєстр особових рахунків та особові рахунки споживачів, електроустановки яких приєднані до електричних мереж на території діяльності оператора системи, реєстр власників мереж, які підпадають під визначені критерії малої системи розподілу, інформувати електропостачальників та власників мереж, занесених до цих реєстрів, про необхідність укладення передбачених цими Правилами договорів та врегулювання відносин з користувачами малих систем розподілу.

Отже, у відповідності до вимог чинного законодавства оплата послуг здійснюється саме за особовим рахунком, суду не надано доказів, що особовий рахунок № НОМЕР_1 був присвоєний квартирі АДРЕСА_1 .

Суд не може взяти до уваги як належний доказ відкриття та належності особового рахунку позивачу за № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 надану позивачем роздруківку по вказаному особовому рахунку, оскільки в даній роздруківці вказано, що встановлений лічильник №062721, тип СОЕА09М2, дата установки 08.03.2010 року. Позивач не надав суду доказів що саме вказаний лічильник був встановлений для обліку електричної енергії в квартирі АДРЕСА_1 . Тим більше, сам позивач зазначив, що з 1997 року він не проживав в будинку, оскільки він в непридатному для проживання стані, а тому відповідно в 2010 році не міг бути встановлений новий лічильник.

Таким чином під час слухання справи судом не встановлено існування договірних відносин між позивачем та постачальником послуг з 1997 року.

Крім того, судом встановлено що у 2018 році відбулось припинення постачання електричної енергії до будинку АДРЕСА_6 , а не до будинку АДРЕСА_4 .

Позивач в позовній заяві не обгрунтував вимог в частині присвоєння на його ім`я нового особового рахунку.

В той же час, позивач не надав суду доказів, що йому було відмовлено у присвоєнні нового особового рахунку, позивач з відповідними документами не звертався та відповідно йому не було відмовлено в цьому.

Щодо заявлених позивачем вимог про відшкодування моральної шкоди варто зазначити наступне.

Питання компенсації моральної шкоди особі незалежно від того, в якій сфері життя чи діяльності вони виникають, підпадають під регулювання Цивільного кодексу України, який є основним актом цивільного законодавства України.

Положеннями статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини «STANKOV v. BULGARIA», № 68490/01, від 12 липня 2007 року).

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду нагадує, що в постанові 01 березня 2021 року в справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18) вказано, що «за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди».

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору" (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди").

Позивач. звертаючись до суду з позовом зазначав, що внаслідок незаконного відключення його квартири від електромережі, позивач позбавлений можливості зберігати продукти харчування, готувати їжу, освітлювати приміщення та користуватися побутовими приладами, а тривалість ненадання послуг у постачанні електричної енергії призвело до втрати душевного спокою, позбавлення спокійного ритму життя, депресивного стану, погіршенню самопочуття. Однак суд не може прийняте зазначене позивачем до уваги, оскільки судом встановлено, що позивач не проживає в будинку АДРЕСА_4 з 1997 року.

Таким чином, оскільки позивачем не доведено складу правопорушення за якого суд може вирішити питання про відшкодування моральної шкоди, тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Отже, так як в судовому засідання не доведено належними та допустимими доказами порушення прав позивача, враховуючи, що частина будинку яка належить на праві власності позивачу не є придатною для проживання, тому оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" наголосив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 4, 77-81, 141, 263, 265 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист прав споживачів - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 14 грудня 2021 року

Суддя: Н.Г.Притула