Номер провадження: 22-ц/813/5958/21
Номер справи місцевого суду: 947/4293/20
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2021 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Князюка О.В.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, на рішення Київського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Бескровного Я.Г. 03 грудня 2020 року у м. Одеса, -

встановила:

У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу (а.с. 1-4).

В обґрунтування позову ОСОБА_2 посилався на те, що 29 серпня 2019 року ОСОБА_1 взяв у нього у борг 10 000 доларів США, про що написав розписку. Борг ОСОБА_1 зобов`язався повернути до 07 вересня 2019 року, однак цього не виконав, а тому позивач звернувся до суду із позовом в якому також просив стягнути 3% річних, проценти та судові витрати.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2020 року позов ОСОБА_2 було задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 10 000 доларів США, що еквівалентно 245 300 грн., проценти у сумі 763,03 грн. та 3% річних 3 447,64 грн. , а також судові витрати в сумі 2 532 грн. (а.с. 157).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, вирішити питання про судові витрати, посилаючись на порушення судом норм матеріального тапроцесуального права. Апеляційна скарга мотивована тим, що боргова розписка на суму 10 000 доларів США була власноруч написана апелянтом, який перебував у стані сильного душевного хвилювання, під впливом тяжкої обставини (хвороби матері). Таким чином, на думку ОСОБА_1 , умови розписки є такими, що привели його до стану, на який впливали тяжкі обставини, що передбачено ст.ст. 216, 233, 1051 ЦК України (а.с. 100-108).

ОСОБА_1 про розгляд справи на 14 грудня 2021 року був сповіщений належним чином, у судове засідання не з`явився, просив відкласти слухання справи у зв`язку із знаходженням у відрядженні.

Колегія суддів враховує, що у судовому засіданні суду апеляційної інстанції від 07 вересня 2021 року ОСОБА_1 був присутній, підтримав апеляційну скаргу, а відтак, колегія суддів вважає можливим продовжити слухання справи за відсутності відповідача.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності відповідача який своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи, 29 серпня 2019 р. відповідач Журавльов взяв у позивача у борг 10000 доларів США з терміном повернення до 07 вересня 2019 р., про що написав відповідну розписку (а.с.7).

Однак, після 08 вересня 2019 р. відповідач борг не повернув, що і зумовило позивача звернутися з даним позовом до суду.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) зазначено, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Суд першої інстанції, встановивши те, що ОСОБА_1 не виконав умов укладеного із ОСОБА_2 договору позики, оформленого розпискою від 29 серпня 2019 року, факт власноручного підписання якої та отримання грошових коштів підтвердив сам відповідач, дійшов правильного висновку, що боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу з урахуванням сум, визначених частиною другою статті 625 ЦК України.

В силу ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що у разі, якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтею 611 ЦК України передбачено, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі і сплата неустойки. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання-ч.1 ст.625 ЦК України.

У відповідності до ч.ч.1,2 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як зазначено у рішенні суду, ставка НБУ за період з 25 серпня 2019 року по 05 вересня 2019 року складала 17% річних, а за період з 06 вересня 2019 року по 07 вересня 2019 р. 16,5 річних.

Таким, суд дійшов вірного висновку, що відповідач повинен сплатити позивачу проценти у сумі 763,03 грн. (571,25 + 221,78).

Згідно ст.625 ч.2 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, за період прострочення зобов`язання з 08 вересня 2019 року по 26 лютого 2020 р. (171 день) відповідач повинен сплатити позивачу 3447,64 грн., виходячи з розрахункової ставки 3% та суми боргу у національній валюті у розмірі 245 300 грн.

Крім того, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки відповідач добровільно свої зобов`язання не виконав і доказів повернення боргу позивачу не надав, то на підставі ст.ст.533, 1049ч.1, 1050ч.1 ЦК України, з нього підлягала стягненню сума боргу у розмірі 10 000 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти становить суму 245 300 грн., та проценти у сумі 763 грн.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що боргова розписка на суму 10 000 доларів США була власноруч написана апелянтом, який перебував у стані сильного душевного хвилювання, під впливом тяжкої обставини (хвороби матері). Таким чином, на думку ОСОБА_1 , умови розписки є такими, що привели його до стану, на який впливали тяжкі обставини, що передбачено ст.ст. 216, 233, 1051 ЦК України.

Колегія суддів зауважує, що згідно зі статтею 231 Цивільного кодексу України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

При цьому, для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини:

1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи;

2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі;

3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Однак, відповідач ОСОБА_1 не надав докази, що він звертався до суду першої інстанції із позовними вимогами про визнання договору позики недійсним з підстав, зазначених у апеляційній скарзі, та рішенням суду його вимогі були задоволені, у зв`язку із чим колегія суддів доходить до висновку, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами.

Оскільки апелянт не довів, що грошові кошти були повернуті кредитору, а боргову розписку було написано із застосуванням фізичного чи психічного впливу під час її складання, колегія суддів доходить до висновку про відсутність правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2020 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складений 24 грудня 2021 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.В. Князюк