ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/3702/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" вересня 2021 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі ПОСТАНОГОВІЙ І.О.

за участю сторін:

позивача ОСОБА_1 ;

представника позивача ОСОБА_2 ;

відповідач не з`явився;

представника третьої особи - Державного концерну «Укроборонпром» Павленко О.В.;

третя особа - ОСОБА_3 не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Київський бронетанковий завод», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Державного концерну «Укроборонпром» та ОСОБА_3 , про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

06.01.2016 року ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Київський бронетанковий завод» (далі по тексту - ДП «КИЇВСЬКИЙ БТЗ», ДП «КБТЗ», відповідач), в якому з урахуванням заяви про зміни предмету позову від 14.06.2016 (а.с. 69, т.1 ) та заяви про уточнення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а.с. 147, т.1) просив суд:

- визнати наказ директора ДП «КИЇВСЬКИЙ БТЗ» Куташева Ігоря Вікторовича №163 від 13.08.2014 про звільнення першого заступника директора підприємства ОСОБА_1 з роботи незаконним;

- поновити його на посаді першого заступника директора ДП «КИЇВСЬКИЙ БТЗ» з 13.08.2014;

- стягнути з ДП «КИЇВСЬКИЙ БТЗ» на його користь середній заробіток у розмірі 329 446,40 грн за час вимушеного прогулу з 13.08.2014 по день поновлення на роботі.

Позовна заява мотивована тим, що наказом ДП «КИЇВСЬКИЙ БТЗ» від 13 серпня 2014 року ОСОБА_1 був звільнений з посади першого заступника директора підприємства на підставі пункту 1 статті 41 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). На момент звільнення, позивач з 17 липня 2014 року тримався під вартою у зв`язку з підозрою у вчиненні кримінального правопорушення. 02 квітня 2015 року суд змінив запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт та до 06 травня 2015 року позивач перебував на стаціонарному лікуванні в Головному військово-медичному клінічному центрі. ОСОБА_1 зазначав, що під час тримання під вартою не отримував повідомлень про своє звільнення та розрахунку при звільненні. Пізніше отримав від захисника у кримінальному провадженні наказ про звільнення, дату отримання не пам`ятає. 27 травня та у червні 2015 року звертався до відповідача із заявою щодо проведення повного розрахунку при звільненні, надіслання йому поштою трудової книжки та витягу з наказу про звільнення. 15 червня 2015 року підприємство виплатило йому 7 021,54 грн. 10 серпня 2015 року позивач повторно звернувся до відповідача щодо направлення поштою трудової книжки; 10 грудня 2015 року за місцем проживання виявив у поштовій скриньці рекомендований лист з ДП «Київський бронетанковий завод», у якому знаходилась трудова книжка. Позивач зазначав, що з тексту наказу йому не зрозуміло, яке грубе порушення трудових обов`язків є підставою звільнення, відповідач не отримав у нього пояснення з приводу порушення трудової дисципліни та не повідомив під розписку про ознайомлення з наказом про звільнення.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва у складі головуючого судді Колесника О.М. від 16.01.2016 відкрито провадження у справі.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва у складі головуючого судді Колесника О.М. від 04.04.2016 залучено ОСОБА_4 (далі по тексту - ОСОБА_4 , третя особа) в якості третьої до участі по цивільній справі.

У червні 2016 року відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності, мотивовану тим, що позивач дізнався про нібито порушеного його право до 27.05.2015 року, отримав трудову книжку 20.08.2015 (а.с. 64).

У серпні 2016 року позивач подав заперечення на заяву про застосування строків позовної давності, в якій вказав, що 10.12.2015 року дізнався про порушення його трудових прав, коли в своїй поштовій скриньці за місцем свого проживання знайшов рекомендованого листа від відповідача, в якому знаходилась його трудова книжка (а.с. 95).

У жовтня 2016 року від відповідача надійшли пояснення, в яких він просив відмовити у задоволення позову з підстав порушення позивачем своїх трудових обов`язків, оскільки він своїми управлінськими рішеннями та діями призвів до значного погіршення фінансового становищ підприємства (а.с. 103, т.1).

Постановою Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 листопада 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 лютого 2017 року скасовано та справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 46, т.2).

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва у складі головуючого судді Даниленка В.В. прийнятно справу до свого провадження.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва у складі головуючого судді Даниленка В.В. залучено Державний концерн «Укроборонпром» (далі по тексту - УКРОБОРОНПРОМ, третя особа) в якості третьої особи.

09.09.2020 з причин звільнення судді ОСОБА_5 відбувся повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями та для розгляду справи системою визначено суддю Каліушко Ф.А., який ухвалою від 15.09.2020 прийняв її в своє провадження та призначив в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

У травні 2021 року третя особа - УКРОБОРОНПРОМ подала письмові пояснення, в яких просила відмовити у задоволенні позову, мотивуючи тим, що заступників директора призначає та звільняє з посад безпосередньо директор ДП «КИЇВСЬКИЙ БТЗ»; УКРОБОРОНПРОМ не заперечувало щодо звільнення позивача; позивач з 16.05.2014 був призначений тимчасово виконуючим обов`язки директора ДП «КИЇВСЬКИЙ БТЗ» та ним було вчинено ряд дій, які завдали матеріальної шкоди підприємству, що прямо суперечить обов`язку керівника забезпечувати зміцнення фінансового стану підприємства, а також підтримувати належний майновий стан ДП «КИЇВСЬКИЙ БТЗ»; станом на 27.05.2015 позивачу було відомо про наказ про його звільнення, але до суду він звернувся з пропуском місячного строку, встановленого ст. 233 КЗпП України (а.с. 122, т.2).

В судовому засідання представник позивача та позивач підтримали позовні вимоги та просили задовольнити їх в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, направив клопотання про перенесення розгляду справи, з причин прийняття представника відповідача участі в іншому судовому засіданні. Від відповідача відзив на позовну заяву впродовж всього розгляду справи не надходив до суду.

Представник третьої особи - УКРОБОРОНПРОМ в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не прибув, письмові пояснення від нього на адресу суду не надходили.

Суд, керуючись ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України), принципу розумності строків у цивільній справі, та протистоянню зловживанню процесуальними правами учасниками судового процесу, провів судове засідання без участі відповідача та третьої особи ОСОБА_3 , оскільки вони були належним чином повідомлені про судове засідання та в нього не прибули, поважних причин своєї неявки суду не повідомили (до клопотання відповідача не додано доказів зайнятості його в іншому судовому провадженні, та відповідач вже неодноразово просить про відкладення судових засідань)

Суд, заслухавши позивача та його представника, представника третьої особи, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, дійшов до висновку про відмову у задоволені позовних заяв з наступних відстав.

Наказом ДП «КИЇВСЬКИЙ БТЗ» від 14.04.2014 №70, прийнято на роботу з 14.04.2014 ОСОБА_1 першим заступником директора підприємства в управління, посадовий оклад 6 200 грн з терміном випробування два місяці (а.с. 11, т.1).

Наказом ДП «КИЇВСЬКИЙ БТЗ» від 16 травня 2014 року № 93 «Про призначення директора державного підприємства «Київський бронетанковий завод» на термін щорічної відпустки директора підприємства Куташева І. В.» (згідно наказу т.в.о. генерального Державного концерну «Укроборонпром» № 133-К від 16.05.2014, а.с. 141, т.1) ОСОБА_1 з 16 травня 2014 року приступив тимчасово до виконання обов`язків директора ДП «Київський бронетанковий завод» на час щорічної відпустки директора підприємства ОСОБА_4 з правом підпису розпорядчих, фінансових та інших документів з питань, що належать до компетенції директора підприємства (а.с. 10, т.1).

Наказом ДП «Київський бронетанковий завод» від 13 серпня 2014 року № 163 звільнено першого заступника директора підприємства ОСОБА_1 з 13 серпня 2014 року на підставі пункту 1 статті 41 КЗпП України (а.с. 14, т.1).

Підставами для звільнення ОСОБА_1 із займаної посади визначено протокол № 14 від 13.08.2014 засідання профспілкового комітету (а.с. 14, т.1).

Відповідно до витягу з протоколу № 14 засідання профспілкового комітету ДП «КБТЗ» профспілки працівників Збройних Сил України від 13.08.2014 слухали ОСОБА_6 : інформацію про звернення профспілкового комітету до адміністрації підприємства щодо звільнення заступника директора ДП «КБТЗ» ОСОБА_1 за вчиненням ним злочинних фінансових махінацій по виведенню активів з підприємства під час виконання обов`язків директора підприємства, які привели підприємство до тяжкої фінансової скрути; про ці фінансові махінації свідчать матеріали, які передані до Генеральної прокуратури України; сьогодні п. ОСОБА_1 знаходиться у СІЗО. Ухвалено: порушити клопотання перед адміністрацією щодо розірвання трудового договору з заступником директора ДП «КБТЗ» ОСОБА_1 за вчинення ним злочинних фінансових дій по виведенню та відмиванню коштів з підприємства на підставі ст. 41 п. 1 КЗпП України (а.с. 37, т.1).

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника передбачені у статтях 40, 41 КЗпП України.

Трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами (пункт 1 частини першої статті 41 КЗпП України).

Важливим елементом застосування пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України є звільнення керівника за порушення, яке має ознаку одноразовості. Так, і рішення компетентного органу, власника підприємства, і наказ про звільнення мають містити чітко сформульоване одноразове порушення, яке стало підставою звільнення керівника. За своїм змістом наказ про звільнення не повинен містити цілу систему порушень, за які був звільнений позивач, а лише одноразове грубе порушення конкретних трудових обов`язків.

У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40 і пунктом 1 статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Частинами першою, третьою статті 147-1 КЗпП України передбачено, що дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

Звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України за своєю природою є дисциплінарним, а тому воно має здійснюватись з дотриманням порядку і строків, викладених у статтях 148, 149 КЗпП України.

Дії які описані в протоколу № 14 засідання профспілкового комітету ДП «КБТЗ» профспілки працівників Збройних Сил України від 13.08.2014 не мають характеру одноразового грубого порушення трудових обов`язків визначених положеннями п.1 ст. 41 КЗпП України, про що й свідчать інші протоколи засідань профспілкового комітету ДП «КБТЗ», копії витягів з яких, містяться в матеріалах справи.

Обов`язки директора ДП «КБТЗ» вказані в статуту ДП «КБТЗ», в контакті №59К/13 від 11.10.2013 та додатковій угоді № 2 до нього (а.с. 136, 137, т.1, а.с. 124-132, т.2).

Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17.07.2014 року у зв`язку з підозрою у вчиненні кримінального правопорушення відносно ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою і поміщено до Київського слідчого ізолятора №13.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 02.04.2015 року обраний запобіжний захід був змінений на домашній арешт, після чого позивач перебував під домашнім арештом до 02.06.2015 року.

Підстава для застосування до працівника одного з дисциплінарних стягнень, передбачених статтею 147 КЗпП України, не встановлює прямої залежності від притягнення цієї ж особи до кримінальної відповідальності за вчинення певних дій, оскільки ці два види відповідальності є самостійними видами юридичної відповідальності та застосовуються окремо одна від одної.

Саме на працедавця закон покладає обов`язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку (склад дисциплінарного проступку).

Таким чином, для правомірного накладення дисциплінарного стягнення роботодавцем необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку. Невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин, умисно або з необережності.

Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов`язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду, істотності наслідків порушення трудових обов`язків. При цьому суд повинен установити не тільки факт невиконання працівником обов`язку, який входить до кола його трудових обов`язків, а й можливість виконання ним зазначеного обов`язку за встановлених судом фактичних обставин справи, тобто встановити вину працівника та наявність причинного зв`язку між невиконанням працівником трудових обов`язків і негативними наслідками, які настали (могли настати) внаслідок такого порушення. Грубість порушення трудових обов`язків характеризуються характером дій чи бездіяльності працівника, істотністю наслідків порушення та формою вини. Право оцінки порушення як грубого покладається на суд, який розглядає конкретний трудовий спір.

Важливим елементом застосування пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України є звільнення керівника за порушення, яке має ознаку одноразовості.

Під разовим порушенням необхідно розуміти таку протиправну поведінку, що є обмеженою в часі та вчиненою саме разово (одну дію або бездіяльність). Не є одноразовим грубим порушенням трудових обов`язків тривале, неналежне «керування» роботою установи, ослаблення контролю за робою підлеглих тощо.

Зазначені висновки викладені у постанові Верховного Суду від 22.08.2019 року по справі № 309/3460/16-ц.

Аналізуючи спірні правовідносини, суд виходить із того, що відповідачем не доведено факту разового невиконання посадових обов`язків.

Усі ці факти, у сукупності з матеріалами перевірки відповідача, дають підстави стверджувати, що причиною події разове порушення трудових обов`язків позивача не є.

З цих підстав, наказ про звільнення оскільки ухвалений без достатніх на те правових підстав.

Щодо строків на звернення до суду із позовом про поновлення на роботі слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Законодавець встановив альтернативу (в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки), тому на думку суду, строк обчислення повинен відраховуватися з дня, коли вчинено більш ранню дію.

Наказ про звільнення позивача було отримано позивачем до моменту отримання ним трудової книжки, та що в сукупності з наведеними нижче доказами свідчить про отримання цього наказу в строк до 10.08.2015, про що, свідчать:

-лист відповідача від 25.02.2015 вих. № 057/454 адресований адвокату позивача у відповідь на його лист, в якому адвокату направляється копія наказу про звільнення позивача (а.с. 57, т.1);

- пояснення викладені позивачем у позові, в яких він вказує, що копія наказу йому була надана для огляду в СІЗО; копію наказу він отримав від захисника раніше ніж трудову книжку(а.с. 3, т.1);

-заява позивача від 27.05.2015 спрямованої на адресу відповідача, в якій він чітко зазначає дату та номер наказу про його звільнення (22, т.1);

-заява позивача, в якій він просить відповідача направити йому вже тільки трудову книжку, на відміну від заяви позивача від 27.05.2015 в якій він просив направити йому трудову книжку та наказ;

Із матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду засобами поштового зв`язку 06.01.2016 року, тобто з пропуском строків, установлених статтею 233 КЗпП України.

Згідно із статтею 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Водночас, суд не знайшов підстав поважності пропуску строку позовної давності, встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України, тому суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку з пропуском зазначеного строку.

Відмовити у задоволенні позову через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише у тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог (Зазначений висновок узгоджується із висновками, викладеними в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.01.2013 року № 6-44041св12 та від 03.06.15 року № 6-12356св15).

Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати не відшкодовуються, відповідно до ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись стст. 1 - 13, 17, 18, 76 - 82, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 268, 272, 273, 354, 430 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.