Справа № 2-7752/11
Провадження № 4-с/761/180/2021
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2021 року Шевченківський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Сіромашенко Н.В.,

за участю секретаря Когут Є.О.,

представника стягувача Шевчука О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк», приватний виконавець виконавчого округу Київської області Голяченко Іван Павлович про визнання рішення неправомірним,

ВСТАНОВИВ:

16 квітня 2021 року на адресу Шевченківського районного суду м. Києва надійшла вищевказана скарга в якій заявниця просить визнати неправомірним рішення приватного виконавця виконавчого округу Київської області ГоляченкаІ.П.від 01.04.2021 у виконавчому провадженні 64349863 про відмову у знятті арешту з її пенсійного рахунку та зняти арешт з грошових коштів банківського рахунку НОМЕР_1 , відкритий в АТ «Райффайзен Банк Аваль», Васильківське районне відділення (м. Васильків) на який здійснюються соціальні відрахування з Пенсійного фонду України.

В обґрунтуванні скарги посилається на те, що вона є пенсіонером та що вказаний рахунок було відкрито винятково з метою отримання пенсії, яка є її єдиним джерелом доходу. Вказує, що на звернення до приватного виконавця із заявою про зняття арешту з пенсійного рахунку, останнім її заяву було відхилено. Зауважує, що станом на день подачі даної скарги виникла заборгованість зі сплати житлово-комунальних послуг, погасити яку, крім як пенсійних відрахувань вона не має можливості. За таких обставин, вважає рішення приватного виконавця неправомірним та таким, що порушує її права, оскільки, накладення арешту на всі грошові кошти пенсійного рахунку, відбулось всупереч ч.2 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» та таке накладення арешту унеможливлює отримання нею залишкових коштів та заважає утриманню нерухомого майна, як то сплата житлово-комунальних послуг.

Ухвалою судді від 19.04.2021 скаргу прийнято до провадження та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 22.06.2021 о 16 год. 00 хв.

17.09.2021 від представника ПАТ АБ «Укргазбанк» надійшло заперечення на скаргу, в якому представник вважає, що дана скарга не підлягає задоволенню, а дії приватного виконавця є законними та вчинені з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження» та чинного законодавства України.

При цьому, вказав, що відповідно до положень ст. 447 ЦПК України, скарга не містить доводів того, які саме права заявниці, як сторони виконавчого провадження, порушено, тоді як, заявниця обґрунтовує свою скаргу лише наявністю арешту на належному їй рахунку. Зазначив, що заявниця, звертаючись до приватного виконавця із заявою про зняття арешту з її рахунку, не надала останньому документи на підтвердження того, що цей рахунок має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на кошти, що знаходяться на такому рахунку, заборонено законом та до скарги таких доказів не додано. Отже вважає, що приватний виконавець не мав, передбачених законом підстав для зняття арешту з рахунку та відповідно підстав для задоволення скарги немає. При цьому зауважив, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27.03.2012 у справі № 2-7752/11 досі не виконано.

В подальшому, в судове засідання 23.11.2021, заявниця та її представник не з`явилися, сповіщені належним чином про час та місце слухання справи.

Представник стягувача ПАТ АБ «Укргазбанк» в судовому засіданні проти скарги заперечував, просив відмовити у її задоволенні.

Заінтересована особа приватний виконавець виконавчого округу Київської області Голяченко І.П. в судове засідання не з`явився, сповіщений належним чином про час та місце слухання справи, причини неявки суду не повідомляв.

Заслухавши представника стягувача, дослідивши повно та всебічно наявні матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи.

Судом встановлено, що заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27.03.2012у справі № 2-7752/11 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором № 7-08Ф/65 від 15.08.2008 в сумі 58477,67 доларів США та пеню в розмірі 5000,00 грн, заборгованість з пені за несвоєчасну сплату процентів в розмірі 3583,47 грн.31.01.2013 на підставі вказаного рішення суду, Шевченківським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист у справі № 2-7752/11.

02.02.2021 приватним виконавцем виконавчого округу Київської обл. Голяченком І.П. у ВП №64349863 винесено постанову про арешт майна боржника згідно якої накладено арешт на все майно, належне ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця витрат виконавчого провадження, штрафів 1815008, 50 грн, у тому числі на банківський рахунок № НОМЕР_2 , відкритий в АТ «Райффайзен Банк Аваль», Васильківське районне відділення (м. Васильків).

Згідно довідки ГУ ПФУ у Київській області, Відділ обслуговування громадян № 8 (сервісний центр) заявниця перебуває на обліку з 23.04.2005 та отримує пенсію за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та отримує пенсію через відділення АТ «Райффайзен Банк Аваль», номер банківського рахунку (IBAN) НОМЕР_2 .

26.03.2021 заявниця звернулася до приватного виконавця із заявою про зняття арешту з рахунку, в якій зазначила, що банківський рахунок було відкрито винятково для отримання пенсії, про що надала заяву про виплату пенсії або грошової допомоги, історію по картковому рахунку у період з 15.02.2021 по 15.03.2021.

У відповідь на зазначену заяву, листом від 01.04.2021 приватним виконавцем, з посиланням на ч.3 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», повідомлено, що у зв`язку з прийняттям банком постанови про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні №64349863, рахунок № НОМЕР_2 , відкритий в АТ «Райффайзен Банк Аваль» не відноситься до рахунків із спеціальним режимом використання або інших рахунків, звернення стягнення на які заборонено законом, а тому, відсутні підстави для зняття арешту з грошових коштів.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження»(далі - Закон) рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно п. 7 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, коштів на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на електронних рахунках платників акцизного податку, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Загальний порядок звернення стягнення на кошти боржника визначено у розділі VII Закону.

Відповідно до ч.1 ст. 48 Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах (ч. 2 ст. 48 Закону). При цьому, ст. 48 Закону встановлює перелік рахунків, на кошти на яких накладати арешт заборонено, зазначаючи, що законом можуть бути визначені й інші кошти на рахунках боржника, звернення стягнення або накладення арешту на які заборонено.

Частинами 1-3 ст. 56 Закону встановлено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Статтею 59 Закону передбачено підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини. При цьому, у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Відповідно до п. 1 ч. 4 статі 59 Закону підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

Між тим, статтями 68-70 Закону передбачений окремий порядок звернення стягнення на заробітну плату, пенсії та інші доходи боржника.

Так, ст. 68 Закону встановлено умови звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 68 Закону стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах(ч. 2 ст. 48 Закону), відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів.

Про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі - підприємцю, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи.

В свою чергу, згідно з ч.1 ст. 69 Закону підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи - підприємці здійснюють відрахування із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника і перераховують кошти на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця у строк, встановлений для здійснення зазначених виплат боржнику, а в разі якщо такий строк не встановлено, - до десятого числа місяця, наступного за місяцем, за який здійснюється стягнення. Такі підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи - підприємці щомісяця надсилають виконавцю звіт про здійснені відрахування та виплати за формою, встановленою Міністерством юстиції України.

За ч. 1 ст. 70 Закону розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до ч.2 ст. 70 Закону та ч.2 ст. 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з пенсії може бути відраховано не більш як 50 відсотків її розміру: на утримання членів сім`ї (аліменти), на відшкодування збитків від розкрадання майна підприємств і організацій, на відшкодування пенсіонером шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у зв`язку зі смертю потерпілого, на повернення переплачених сум заробітної плати в передбачених законом випадках. З усіх інших видів стягнень може бути відраховано не більш як 20 відсотків пенсії.

Статтею 46 Конституцією України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Конституційний Суд України у своєму рішенні № 25рп/2009 від 7.10.2009 зазначив, що право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел та забезпечується статтями 7, 22, 46, 58, 68 Конституції України. А саме, кожний громадянин має право на соціальний захист, що включає право на пенсійне забезпечення і всі застраховані особи є рівноправними щодо отримання пенсійних виплат. Конституційні права і свободи громадянина України гарантуються і не можуть бути скасовані.

Норми статті 41 Конституції України встановлюють принцип непорушності права приватної власності.

Тобто, держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання пенсії, а відтак, має захищати такі рахунки, виокремлення яких належить до повноважень виконавчої служби, правовою основою діяльності яких, є, зокрема, Конституція України, цей Закон, нормативно-правові акти, прийняті на їх виконання.

Таким чином, накладення виконавцем арешту на весь рахунок заявниці, на який надходять пенсійні виплати є безпідставним, оскільки, чинним законодавством передбачений окремий порядок здійснення таких відрахувань та арешт залишку пенсійних коштів особи, позбавляє її джерел до існування та порушує її конституційне право на соціальний захист (Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 61-11118св19).

З огляду на вищенаведене, аналізуючи чинне законодавство України, приймаючи до уваги правову позицію Верховного Суду, накладення арешту на весь рахунок заявниці приватним виконавцем відбулося з порушенням порядку, встановленого ст. 68-70 Закону, в матеріалах справи не міститься та суду не надано постанови приватного виконавця про звернення стягнення на пенсію та доказів надсилання такої постанови для виконання установі, яка виплачує заявниці пенсію.

При цьому, звертаючись до суду заявниця вказувала, що отримання пенсії, це єдине джерело її існування, однак, в матеріалах справи відсутні дані, що заявниця має інше джерело доходу та що на відкритий нею рахунок у банку, окрім пенсії, надходять інші платежі. В той же час, якщо такі платежі й надходять, то, серед іншого, арешт приватним виконавцем може бути накладений, шляхом винесення постанови про звернення стягнення на пенсію, в межах суми, яка є пенсійною виплатою, але не більш ніж 20 % з такої виплати, як того вимагає Закон.

У даному випадку, приватний виконавець, користуючись правом, встановленим Законом, арештувавши весь банківський рахунок заявниці, не дає розпоряджатись останній залишком на картці та фактично позбавляє її джерела доходу, тоді як, виконавець повинен стягнути відповідний процент з пенсії боржника в рахунок погашення боргу.

Таким чином, враховуючи те, що на зазначений заявницею картковий рахунок надходять пенсійні виплати, зважаючи на те що приватним виконавцем порушено порядок, встановлений, ст. 68-70 Закону щодо умов звернення стягнення на такі виплати, підстави для накладення арешту на весь банківський рахунок (на залишок пенсійних коштів) заявниці відсутні, а арешт порушує право заявниці на отримання коштів для існування та порушує її конституційне право на соціальний захист. Доказів зворотного в матеріалах справи не міститься та суду не надано.

Крім того, слід зазначити, що згідно абз. 2 ч.2 ст. 48 Закону забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, кошти на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, кошти на електронних рахунках платників акцизного податку, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 15-1 Закону України «Про електроенергетику», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 19-1 Закону України «Про теплопостачання», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для кредитних коштів, відкритих відповідно до статті 26-1 Закону України "Про теплопостачання», статті 18-1 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України «Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки», на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Тобто, законодавство забороняє арештовувати кошти на рахунках зі спеціальним режимом використання, але йдеться про спецрахунки підприємств, що займаються, наприклад, виробництвом або постачанням електроенергії, води, опалення тощо.

Статтею 52 Закону встановлено особливості звернення стягнення на кошти та майно боржника - юридичної особи, фізичної особи - підприємця.

Відповідно ч. 3 ст. 52 Закону не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

Тобто, рахунок, відкритий на ім`я заявниці в банку та на який приватним виконавцем накладено арешт, не є рахунком зі спеціальним призначенням, та такі рахунки, відповідно до ст. 52 Закону. належать виключно юридичним особам або фізичним особам-підприємцям, а не фізичним особам та лише у такому разі банк застосовує приписи ч. 3 ст. 52 Закону, тобто, повертає постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

Однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно положень ст.ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, Верховний Суд 23.10.2019 прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності.

При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону арешт може бути знятий за рішенням суду.

З огляду на вищевикладене, зважаючи на встановлені обставини справи, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд дійшов висновку, що скарга заявниці підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 46, 129 Конституції України, 60-79, 89 ЦПК України, ст.ст. 68-70, 447-451 Закону України «Про виконавче провадження», суд, -

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк», приватний виконавець виконавчого округу Київської області Голяченко Іван Павлович про визнання рішення неправомірним задовольнити.

Визнати відмову Приватного виконавця виконавчого округу Київської області Голяченка Івана Павловича у знятті арешту з пенсійного рахунку ОСОБА_1 у виконавчому провадженні 64349863 неправомірною та зняти арешт з грошових коштів банківського рахунку НОМЕР_1 , відкритого в АТ «Райффайзен Банк Аваль», , на ім`я ОСОБА_1 .

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду ухвали в апеляційному порядку, якщо її не скасовано.

Суддя: Н.В. Сіромашенко