Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/8476/21
Провадження № 2-о/711/149/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2021 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Скляренко В.М.

при секретарі Гладиш О.Ю.

за участі:

заявниці ОСОБА_1

її представника Малашевського К.Л.

заінтересованої особи ОСОБА_3

його представника Луценко Л.М. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси із заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_3 , просила вжити заходи тимчасового обмеження прав кривдника та покладання на нього обов`язків на строк на шість місяців.

В обґрунтування заяви вказує, що з 26.06.2011 року вона (заявниця) перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 , який був розірваний рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05.12.2019 року. Від даного шлюбу вони (сторони) мають неповнолітнього сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В період шлюбу вони всі проживали в кімнаті АДРЕСА_1 , яка належить їм на праві власності, по 1/3 частині кожному.

Також зазначає, що після розлучення, а саме починаючи з вересня 2020 року, вона з сином ОСОБА_5 та громадянським чоловіком почали проживати кімнаті № НОМЕР_1 даного гуртожитку, а її (заявниці) колишній чоловік - ОСОБА_3 залишився проживати в кімнаті АДРЕСА_2 . Оскільки вони не розділили спільно нажите майно, зокрема квартиру, меблі, побутову техніку та все інше, то все залишилося в користуванні її колишнього чоловіка - ОСОБА_3 , який відібрав у неї колючі та чинить їй перешкоди в користуванні вказаним майном. Останній постійно здійснює на неї психологічний тиск, висловлюється нецензурною лайкою в присутності дитини, ображає та погрожує вчинити щодо неї домашнє насильство, не залишає її у спокої, часто переслідує у місцях загального користування гуртожитку, пише їй SMS-повідомлення, які містять погрози. Внаслідок такої протиправної поведінки з боку ОСОБА_3 , вона (заявниця) була змушена неодноразово викликати поліцію.

Тому, оскільки між нею (заявницею) та ОСОБА_3 вже більше року існують неприязні відносини, часто виникають конфліктні ситуації, а також, враховуючи агресивне поводження ОСОБА_3 по відношенню до неї (заявниці), поєднане з насиллям психологічного та економічного характеру, просить суд заяву про видачу обмежувального припису задовольнити: видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_3 строком на шість місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме: усунення перешкод ОСОБА_1 у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності - квартирою АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_3 наближатися до ОСОБА_1 в місцях загального користування житлом (в гуртожитку) в будинку АДРЕСА_3 на відстань до 5 метрів; заборонити ОСОБА_3 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23.12.2021 року прийнято до провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису та визначено розгляд справи проводити за правилами окремого провадження з повідомленням (викликом) сторін.

В судовому засіданні заявниця ОСОБА_1 та її представник - адвокат Малашевський К.Л. заяву підтримали та просили її задовольнити в повному обсязі. При цьому, надаючи пояснення, заявниця ОСОБА_1 суду пояснила, що вона в добровільному порядку залишила житло - кімнату АДРЕСА_1 та разом із дитиною стала проживати в помешканні свого цивільного чоловіка, а саме в кімнаті № НОМЕР_1 даного гуртожитку. Вона забрала необхідні їй речі, свої та неповнолітнього сина, все інше залишилося в кімнаті АДРЕСА_2 , до якої вона має доступ лише коли колишній чоловік - ОСОБА_3 дозволяє це зробити, оскільки вона немає ключів від даного помешкання так, як віддала їх ОСОБА_3 . Також, пояснила, що її колишній чоловік постійно здійснює на неї психологічний тиск, висловлюється на її адресу нецензурною лайкою в присутності дитини, ображає її, провокує на конфлікти, в зв`язку з чим вона вимушена була декілька разів викликати працівників поліції. А тому, просила задовольнити її заяву та видати стосовно ОСОБА_3 обмежувальний припис строком на шість місяців, яким визначити останньому тимчасові обмеження його прав, які викладені в її заяві.

Заінтересована особа ОСОБА_3 та його представник - адвокат Луценко Л.М. просили відмовити в задоволенні заяви, в зв`язку з її безпідставністю. Також пояснили, що доводи заявниці про вчинення на неї з боку ОСОБА_3 будь-якого тиску, переслідування чи домашнього насильства, є надуманими та не підтверджуються жодним доказом. Сам ОСОБА_3 пояснив, що його колишня дружина ОСОБА_1 в добровільному порядку залишила їх спільне житло та разом із дитиною стала проживати в кімнаті АДРЕСА_4 . Він особисто не чинить відносно колишньої дружини тиску та домашнього насильства, а конфліктні ситуації (словесні перепалки) між ними дійсно виникають, але їх ініціаторами є обидві сторони, часто їх провокує сама заявниця. Щодо доводів заявниці про те, що вона немає доступу до їх спільної кімнати АДРЕСА_2, то пояснив, що ключі від вказаної кімнати є в їх спільного сина, який проживає разом із заявницею ОСОБА_1 , і відповідно, остання може користуватися ними, тому вона не обмежена в доступі до вказаної кімнати.

Суд, заслухавши пояснення заявниці, заінтересованої особи та їх представників, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що заява не підлягає до задоволення із наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису визначений главою 13 розділу ІV «Окреме провадження» ЦПК України.

Відповідно до ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Відповідно до ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису визначений главою 13 розділу ІV «Окреме провадження» ЦПК України.

Відповідно до ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Згідно частини 1 ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

В судовому засіданні встановлено, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05.12.2019 року у справі № 711/7134/19 шлюб, укладений 26.06.2011 року між заявницею ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , був розірваний 05.12.2019 року (а.с. 5).

Із вказаного рішення також вбачається, що від шлюбу сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мають неповнолітнього сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає зі своєю матір`ю та перебуває на її утриманні.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.02.2018 року за № 113431215, заявниці ОСОБА_1 на праві спільної часткової приватної власності належить 1/3 частина кімнати АДРЕСА_1 (а.с. 6). Факт належності 1/3 частини вищевказаної кімнати ОСОБА_3 сторони підтвердили в судовому засіданні.

Також, в судовому засіданні встановлено, що після розірвання шлюбу, а саме з вересня 2020 року, заявниця ОСОБА_1 разом з неповнолітнім сином, в добровільному порядку залишила своє місце проживання (кімнату АДРЕСА_2 ) та стала проживати разом із сином та цивільним чоловіком кімнаті АДРЕСА_4 вищезгаданого гуртожитку. Ключі від кімнати АДРЕСА_2 заявниця повернула колишньому чоловіку - ОСОБА_3 , однак комплект ключів від зазначеної кімнати має неповнолітній син заявниці, який мешкає разом із нею, тому заявниця фактично не позбавлена вільного доступу до кімнати АДРЕСА_2, користування нею та спільним речами, які залишилися в кімнаті.

Звертаючись до суду із даною заявою про видачу обмежувального припису, заявниця ОСОБА_1 вказує на те, що її колишній чоловік - ОСОБА_3 чинить відносно неї домашнє (психологічне та економічне) насильство, однак зазначені доводи не підтверджуються доказами.

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Даний Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів - осіб, які постраждали від такого насильства.

Пунктами 3, 4, 6, 7, 8, 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що:

- домашнє насильство діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь;

- кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі;

- обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи; особа, яка постраждала від домашнього насильства, - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі;

- економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру;

- психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкоду користуванні майном, що є об`єктом прав спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкуватися з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61-19328св18), від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18).

Положеннями частин першої, другої статті 350-6 ЦПК України встановлено, що розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» або Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків», на строк від одного до шести місяців.

Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» чітко визначає, що обставинами на підставі яких може бути виданий обмежувальний припис є: ризики продовження скоєння домашнього насильства; ризики повторного вчинення домашнього насильства; ризики настання тяжких або особливо тяжких наслідків; ризики смерті постраждалої особи.

Згідно із загальним принципом цивільного судочинства - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України)

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Брати участь у доказовій діяльності можуть усі особи, які беруть участь у справі, це їх право. Однак доказування кожної обставини, яка має значення для ухвалення рішення у справі, на підставі закону стає обов`язком певного суб`єкта. У процесуальній діяльності небайдуже, хто зобов`язаний бути активним у встановленні факту, оскільки завжди має бути можливість покласти наслідки його недоведеності на когось із учасників процесу.

Розподіл і роз`яснення сторонам їх обов`язку щодо доказування - це функція суду в рамках юрисдикційної процедури, це завдання суду організувати дійсно змагальний процес. Розподілити тягар доказування у справі - це означає зробити припущення про наявність або відсутність юридичних фактів на користь однієї із сторін. Якщо противна сторона твердженнями і доказами не може переконати суд у хибності такого припущення, то припущення трансформується у твердження про наявність відшукуваного факту, яке буде відображено у мотивувальній частині судового рішення.

В судовому засіданні заявницею ОСОБА_1 , на яку в силу чинного законодавства покладено обов`язок доведення своїх вимог, не доведено належними доказами факту вчинення ОСОБА_3 відносно заявниці психологічного чи економічного насильства, тобто доказів вважати гр. ОСОБА_3 кривдником в межах Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Натомість, в судовому засіданні встановлено, що заявниця в добровільному порядку залишила своє місце проживання та разом із неповнолітнім сином стала проживати в кімнаті свого цивільного чоловіка, а саме в кімнаті АДРЕСА_5 , а ОСОБА_3 залишився проживати в кімнаті АДРЕСА_2 , яка належить сторонам на праві спільної часткової власності. В сина заявниці, який мешкає з нею, маються ключі від спільного житла (кімнати АДРЕСА_2), тому заявниця не обмежена в доступі до вказаної кімнати. Доводи заявниці ОСОБА_1 про те, що її колишній чоловік - ОСОБА_3 не залишає її в спокої, переслідує її в місцях загального користування, постійно ображає та погрожує вчинити відносно неї домашнє насильство, надсилає їй SMS - повідомлення з погрозами, також не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні належними доказами.

Надані заявницею ОСОБА_1 довідка від 09.04.2021 року про результати розгляду звернення гр. ОСОБА_1 (ЄО № 14412 від 23.03.2021 року) та талон-повідомлення Єдиного обліку про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) ОСОБА_1 про кримінальне правопорушення та іншу подію, прийнятий 24.10.2021 року (а.с. 7, 8), не свідчать про вчинення ОСОБА_3 відносно заявниці ОСОБА_1 домашнього насильства та не можуть бути підставою для видачі відносно нього обмежувального припису.

З самої довідки від 09.04.2021 року за результатами розгляду звернення гр. ОСОБА_1 (ЄО № 14412 від 23.03.2021 року) вбачається, що між колишнім подружжям ( ОСОБА_6 та ОСОБА_1 ) за місцем проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_6 , виникло словесне непорозуміння, в ході якого, останні спілкувалися на підвищених тонах, фізична сила не застосовувалася, тому з ОСОБА_3 було проведено бесіду профілактичного характеру. Однак, зазначена довідка не вказує на вчинення ОСОБА_3 відносно заявниці саме домашнього насильства (фізичного, економічного чи психологічного), зокрема, що останній застосовував відносно заявниці фізичне, економічне чи психологічне насильство, перешкоджав їй в користуванні житлом, позбавляв одягу, іншого майна, допускав словесні образи, погрози, залякування, переслідування, вчиняв інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення заявниці. Не містить таких даних, а відповідно, і не є таким доказом, і вищезгаданий талон-повідомлення про кримінальне правопорушення від 24.10.2021 року, оскільки з нього лише вбачається, що заявниця ОСОБА_1 зверталася до правоохоронних органів із відповідною заявою про вчинення та погрозу вчинення її колишнім чоловіком домашнього насильства, однак, сам факт прийняття такої заяви та внесення її до Журналу єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події, не є встановленим згідно КПК України фактом вчинення правопорушення.

За таких підстав, оцінюючи надані заявницею ОСОБА_1 докази (в тому числі і їх відсутність), надавши оцінку ризиків згідно з ч. 3 ст. 26 вказаного Закону, з урахуванням обраного заявницею заходу обмежувального припису, враховуючи відповідні позиції Верховного Суду, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису, в зв`язку з її недоведеністю належними доказами.

Керуючись Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352, 3501-3508 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складений 31.12.2021 року.

Головуючий: В.М. Скляренко