ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/1864/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Корніюк А.П. (суддя доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І.

секретар судового засідання Гриньова А.М.

за участю позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №686/10758/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 вересня 2021 року (суддя Продан Б.Г., повний текст судового рішення складено 29 вересня 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції про стягнення упущеної вигоди.

Заслухавши доповідача, пояснення учасника справи та представника учасника справи, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 вказував, що з лютого 2011 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Хмельницькій області йому призначена довічна пенсія у розмірі 4 028,40 грн відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб». Позивач вважає, що з вини управління Державного департаменту України з питання виконання покарань в Хмельницькій області, яке було реформовано в управління Державної пенітенціарної служби України в Хмельницькій області, з 01.02.2011 по 01.09.2018 він отримував пенсію у розмірі значно меншому ніж гарантований пенсійним законодавством, що підтверджується постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 14.11.2017 у справі №822/1187/17, залишеною без змін постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 15.03.2018 та рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 03.04.2019 у справі №560/577/19, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 26.07.2019. У цих судових рішеннях суд зобов`язав комісію з ліквідації управління Державної пенітенціарної служби України в Хмельницькій області нарахувати та виплатити належну позивачу частину грошового забезпечення за час його служби в цьому управлінні за 2006 та 2007 роки, а Хмельницький центр підвищення кваліфікації персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України нарахувати та виплатити йому належну частину грошового забезпечення за 2007-2011 року, належну частину вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку і внести у зв`язку із цим зміни до грошового атестату №1 від 28.02.2011. А також, встановлено, що цей грошовий атестат містить відомості для призначення ОСОБА_1 пенсії у меншому розмірі, а ніж той, що має бути призначений відповідно до чинного законодавства; позивач, виходячи на пенсію у 2011 році, повинен був отримувати пенсійні виплати із розрахунку до даних, які внесено у грошовий атестат 2011 року, шляхом видачі нового від 20.07.2018.

ОСОБА_1 вказує, що ГУ ПФУ в Хмельницькій області на підставі оновленого грошового атестату від 20.07.2018 обчислено та з 01.09.2018 призначено пенсію у сумі 8057,03 грн і саме такий розмір пенсії він мав отримувати після звільнення в 2011 році.

Позивач зазначає, що оскільки за період з 01.02.2011 по 01.09.2017 йому виплачені пенсійні виплати у розмірі 329795,04 грн та враховуючи, що на його думку, він міг реально отримати за цей період пенсійні виплати на загальну суму 623903,57 грн, тому отримані ним збитки у вигляді недоотриманої пенсійної виплати за період з 01.02.2011 по 01.09.2017 становлять 294 108,53 грн (623903,57 грн 329795,04 грн).

І ОСОБА_1 просив суд стягнути з Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції на свою користь упущену вигоду у сумі 294108,53 грн.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 вересня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, апелянт зазначає, що у своєму позові він не покладав на відповідача безпосередню вину у видачі при звільнені зі служби в 2011 році грошового атестату із заниженими сумами грошового забезпечення, а покликався до цього відповідача з приводу внесення до цього атестату з його вини занижених сум, що були враховані при обчисленні його пенсії, і вона у подальшому виплачувалася у заниженому розмірі. І, як на підставу свого позову, позивач посилався на юридичні факти встановлені судами в адміністративних справах №822/1187/17 та №560/577/19.

Також апелянт вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги доводи та аргументи позивача про те, що адміністративний спір за участі відповідача та ОСОБА_3 про видачу документів із заниженим грошовим забезпеченням у період його служби в 2007-2011 роках повністю вичерпаний у межах адміністративної справи №822/1187/17 і при її вирішенні суд визначив обов`язок саме ОСОБА_3 видати позивачу оновлений грошовий атестат з урахуванням збільшеного грошового забезпечення. ОСОБА_1 вважає, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні неправильно встановив зміст спірних відносин, самостійно обрав для себе предмет та правову підставу позову, які не укладаються у межі його юрисдикції, що призвело до постановлення рішення, висновки якого виходять за межі позовних вимог, чим істотно порушив процесуальний закон.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції призюмував вину ОСОБА_3 у видачі позивачу грошового атестату із заниженими сумами грошового забезпечення на тій підставі, що останні 24 місяці, що передували місяцю звільнення, саме там він проходив службу, однак суд першої інстанції не взяв до уваги, що вказане вже спростовано рішенням у справі №822/1187/17, яким встановлено, що в 2006-2007 роках управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Хмельницькій області нарахувало та виплатило позивачу доплату за право на пенсію у складі грошового забезпечення у розмірі, меншому ніж передбачений Законом №2262-ХІІ, що призвело до порушення його прав.

Апелянт вважає, що обґрунтованим є судження про те, що за звичайних умов при звільненні зі служби в 2011 році йому пенсійним органом мала бути призначена та щомісячно виплачуватися пенсія в розмірі 8057,03 грн. І згідно рішення у справі №560/577/19 різниця у розмірі пенсії підлягає виплаті позивачу за рахунок коштів ГУ ПФУ за період з 01.09.2017. Таким чином, за період з 01.02.2011 по 31.08.2017 позивач недоотримував належні йому пенсійні доходи, внаслідок чого отримав збитки, які повинні бути компенсовані за рахунок винної особи, що за розрахунками позивача складає 294108,53 грн.

Разом з тим, як вказує ОСОБА_1 , суд першої інстанції не досліджував наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями відповідача за 2006-2007 роки і збитками у вигляді недоотриманих пенсійних доходів.

Також, апелянт посилається на те, що суд першої інстанції постановляючи оскаржуване рішення, вирішив у ньому питання про права та обов`язки третьої особи Хмельницького центру підвищення кваліфікації персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України без залучення цієї особи до участі у справі, що є підставою для скасування такого рішення.

Зважаючи на викладене, ОСОБА_4 просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу Центрально-Західне міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції (надалі Управління) погоджується із висновками суду першої інстанції та просить колегію суддів в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Відповідач вказує, що мотиви та підстави, зазначені в даній скарзі щодо скасування оскаржуваного рішення є необґрунтованими. Так, судом першої інстанції досліджено та встановлено, що оновлений грошовий атестат на виконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 14.11.2017 у справі №822/1187/17 апелянту видав Хмельницький центр підвищення кваліфікації та перепідготовки персоналу ДКВС України, який апелянт очолював впродовж 2008-2011 років і ОСОБА_1 самостійно передавав його до ГУ ПФУ у Вінницькій області, що підтверджується рішенням суду від 03.04.2019 у справі №560/577/19. На підставі оновленого грошового атестату апелянту був здійсненний перерахунок пенсії.

Також, відповідач зазначає, що претензії апелянта, викладені в позовній заяві до Управління полягали в тому, що Управління, як відповідач у справі, після звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Хмельницького училища підвищення кваліфікації та перепідготовки персоналу ДКВС України, видало грошовий атестат із заниженими сумами грошового забезпечення. Більше того, в судовому засіданні ОСОБА_1 заявляв, що Хмельницький центр був структурним підрозділом управління Державної пенітенціарної служби України у Хмельницькій області, правонаступником якого є міжрегіональне управління, що було спростовано в ході розгляду справи наданими відповідачем документами.

За таких обставин відповідач вважає, що цивільно-правова відповідальність, передбачена ст.22 ЦК України за видачу підприємствами та організаціями для оформлення пенсій недостовірних даних і документів, не може бути застосована, так як останні 24 місяці, що передували місяцю звільнення, апелянт проходив службу в Хмельницькому центрі на посаді начальника, відтак всі необхідні документи були підготовлені саме цією юридичною особою, а не міжрегіональним управлінням, про що зазначено у висновках суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. (ч. 1 ст. 263 ЦПК України).

Оскаржуване судове рішення відповідає вказаним вимогам.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з безпідставності та недоведеності позовних вимог.

Дійшовши такого висновку, суд першої інстанції вірно застосував відповідні норми матеріального і процесуального права та вірно встановив обставини справи.

Так, постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 14.11.2017 по справі №822/1187/17, що набрала законної сили 15.03.2018 за позовом ОСОБА_1 про стягнення належного грошового забезпечення задоволено частково. Визнано протиправними дії управління Державної пенітенціарної служби України у Хмельницькій області, Хмельницького центру підвищення кваліфікації персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України, управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Хмельницькій області щодо нарахування ОСОБА_1 доплати за право на пенсію у складі грошового забезпечення у 2006 та 2007 роках в розмірі, нижчому ніж передбачено частиною 3 статті 43 Закону України № 2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Зобов`язано комісію з ліквідації управління Державної пенітенціарної служби України у Хмельницькій області нарахувати та виплатити належну ОСОБА_1 частину грошового забезпечення за 2006 рік та 2007 рік .

Зобов`язано Хмельницький центр підвищення кваліфікації та перепідготовки персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 належну йому частину грошового забезпечення за 2007 - 2011 роки, належну частину вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку та внести у зв`язку з цим зміни до грошового атестату № 1 від 28 лютого 2011 року.

Зазначеним рішенням встановлено, що ОСОБА_1 проходив внутрішню службу у 2006-2007 роках на посаді начальнику відділу з організації охорони, нагляду і безпеки управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Хмельницькій області, з 2007 року на посаді начальника Хмельницького училища підвищення кваліфікації та перепідготовки персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України.

Наказом від 27.09.2007 № 53 о/с голова Державного департаменту України з питань виконання покарань призначив підполковника внутрішньої служби ОСОБА_1 (Р-368489) начальником Хмельницького училища підвищення кваліфікації та перепідготовки персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України.

Наказом від 03.02.2011 № 11 о/с, зміненим наказом від 29.04.2011 № 37 о/с, голова Державної пенітенціарної служби України звільнив полковника внутрішньої служби ОСОБА_1 , начальника Хмельницького училища підвищення кваліфікації та перепідготовки персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України, за пунктом 64 «б» (через хворобу) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

І з 01.02.2011 позивач отримує пенсію згідно з Законом № 2262-ХІІ.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 03.04.2019, що набрало законної сили 26.07.2019 у справі №560/577/19 визнано протиправною відмову №2018/3-8 від 30.08.2018 Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області щодо здійснення перерахунку пенсії ОСОБА_1 у відповідності до грошового атестату №1 від 20 липня 2018 року, виданого Хмельницьким центром підвищення кваліфікації персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області у відповідності до грошового атестату №1 від 20 липня 2018 року, виданого Хмельницьким центром підвищення кваліфікації персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України, здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 починаючи з 01 вересня 2018 року з встановленням 90% розміру грошового забезпечення. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 різницю в пенсії за 12 місяців починаючи з 01 вересня 2017 року.

Цим рішенням встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в головному управлінні Пенсійного фонду України в Хмельницькій області з 2011 року та отримує пенсію на підставі Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 № 2262-ХІІ (далі - Закон № 2262-ХІІ).

Та на виконання постанови Хмельницького окружного адміністративного суду від 14.11.2017 у справі №822/1187/17, Хмельницьким центром підвищення кваліфікації та перепідготовки персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України внесено зміни до первісного грошового атестату сформованого в 2011 році та видано позивачу грошовий атестат №1 від 20 липня 2018 року із змісту якого встановлено, що розмір грошового забезпечення позивача збільшився.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідач є правонаступником управління Державного Департаменту України з питань виконання покарань в Хмельницькій області, що в свою чергу було правонаступником управління Державної пенітенціарної служби України у Хмельницькій області.

А Хмельницький центр підвищення кваліфікації та перепідготовки персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України не був структурним підрозділом Управління, що підтверджується положеннями Статуту Хмельницького центру підвищення кваліфікації та перепідготовки персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України та витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.107-120).

Звертаючись до суду із позовом про стягнення упущеної вигоди з Управління, ОСОБА_1 зазначав, що з вини відповідача він з 01.02.2011 по 01.09.2018 отримував пенсію у розмірі меншому, ніж гарантований законодавством. І ця матеріальна шкода є збитком і втраченою вигодою, яка має бути відшкодована за рахунок відповідача.

Згідно положень статті 65 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" особи, винні в порушенні законодавства про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, зазначених у цьому Законі, а також у несвоєчасному оформленні або поданні документів для призначення пенсії, у видачі для оформлення пенсій недостовірних даних і документів, несуть цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, що затверджений постановою правління Пенсійного Фонду України №321 від 30.01.2007 в тому числі і особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, які звільнені зі служби та мають право на пенсію щодо підготовки документів для призначення (перерахунку) пенсій особам рядового і начальницького складу служби України визначено, що документи для призначення (перерахунку) пенсій подаються до головних управлінь Пенсійного фонду України через уповноважені структурні підрозділи міністерств та інших органів. І з метою упорядкування подання документів для призначення (перерахунку) пенсій необхідно врахувати, що підготовка таких документів особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої-служби України, які проходили службу навчальних заклад Державної кримінально-виконавчої служби України забезпечується міжрегіональними управліннями з питань виконання кримінальних покарань та пробації в юрисдикції яких знаходяться території, де розташовані ці заклади.

В силу положень частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до пункту 2 частини другої тієї ж статті збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Аналізуючи зазначені норми права, наявні підстави для висновку, що в деліктних правовідносинах юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення. І до його елементів належать протиправна поведінка завдавача шкоди, настання шкоди, причинний зв`язок між двома першими елементами і вина завдавача шкоди. Відсутність хоча б однієї складової виключає обов`язок по відшкодуванню шкоди.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Висновки суду узгоджуються з матеріалами справи.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції невірно встановлені обставини, що мають значення для справи, судова колегія вважає їх такими, що не заслуговують на увагу. Адже судом вірно встановлено, що саме Хмельницьким училищем підвищення кваліфікації та перепідготовки персоналу Державної кримінально виконавчої служби України 28.11.2011 видано ОСОБА_1 грошовий атестат (а.с.21), що став підставою для нарахування ГУ ПФУ у Хмельницькій області пенсії позивачу. І суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 14.11.2017, що набрало законної сили 15.03.2017 у справі №822/1187/17 встановлено, що у 2006-2007 роках управління Державної пенітенціарної служби України в Хмельницькій області нарахувало та виплатило позивачу грошове забезпечення у розмірі, меншому, ніж передбачений частиною 3 статті 43 Закону №226-ХІІ, що призвело до порушення права останнього на належний рівень грошового забезпечення за 2007 -2011 роки, вихідну допомогу та компенсацію за невикористану відпустку.

А рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 03.04.2019, що набрало законної сили 26.07.2019 по справі № 560/577/19 встановлено, що при звільненні зі служби позивачу видано грошовий атестат №1 від 28.02.2011, який містить відомості для призначення позивачу пенсії у меншому розмірі, аніж той, що має бути призначений відповідно до чинного законодавства.

І зазначені обставини в силу вимог частини 4 статті 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Посилання апелянта на те, що встановлені вищевказаними судовими рішеннями зазначені обставини підтверджують причинно наслідковий зв`язок з отримання ним протягом 2011 2017 років занижених пенсійних виплат і це складає зміст завданої йому шкоди у вигляді недоотриманих доходів (упущеної вигоди) та є підставою для задоволення його позовних вимог, судова колегія вважає безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до абзаців другого, третього пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 28 квітня 2009 року № 9-рп/2009 Конституція України гарантує право на соціальний захист громадян, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом (частина перша статті 46); соціальний захист пов`язується з неможливістю мати заробіток (трудовий дохід), його втратою чи недостатнім рівнем життєвого забезпечення громадянина і непрацездатних членів його сім`ї, зокрема у випадку безробіття як соціально-економічного явища; загальнообов`язкове державне соціальне страхування становить систему прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає надання соціального захисту, що включає матеріальне забезпечення громадян у разі хвороби, повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках.

У Законі України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що пенсією є "щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом" (стаття 1).

Законодавець, регулюючи відносини у сфері загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, виходив з того, що воно має здійснюватися за певними принципами, перелік яких наведений в статті 7 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", зокрема: заінтересованості кожної працездатної особи у власному матеріальному забезпеченні після виходу на пенсію; рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов`язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування; диференціації розмірів пенсій залежно від тривалості страхового стажу та розміру заробітної плати (доходу); солідарності та субсидування в солідарній системі; державних гарантій реалізації застрахованими особами своїх прав, передбачених цим законом; обов`язковості фінансування за рахунок коштів Пенсійного фонду України витрат, пов`язаних з виплатою пенсій та наданням соціальних послуг, в обсягах, передбачених цим законом.

Беручи до уваги аналіз відповідних конституційних приписів, міжнародної практики і положень законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, а також підпункту 14.1.54 пункту 14.1 статті 14 Кодексу, що містить перелік доходів громадян, які підлягають оподаткуванню, до якого не включено пенсію, Конституційний Суд України дійшов висновку, що право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист громадян, яке згідно з частиною другою статті 46 Конституції України гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням і не є заробітком громадян або іншим доходом, пов`язаним з будь-яким видом діяльності.

Такий висновок закріплений в рішенні Конституційного Суду України від 27.02.2018 №1- р/2018 у справі №1-6/2018.

Відповідно до норм цивільного права, шкода це будь-яке знецінення блага, що охороняється правом, тому її поділяють на майнову і немайнову.

Поряд із поняттям "шкода", законодавець використовує поняття "збитки".

Як зазначалося вище, відповідно до ст. 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Отже, збитки - це грошова оцінка шкоди, яка має місце у разі неможливості відшкодування шкоди в натурі.

Оскільки судом встановлено, що пенсійні виплати не є доходом особи, а лише є одним із видів соціальних виплат, то заявлена позивачем сума збитку у вигляді упущеної вигоди не може вважатися збитком в розумінні статті 22 ЦК України, оскільки не є доходом особи.

Аргументи апелянта про те, що суд першої інстанції неправильно визначив зміст спірних правовідносин та вийшов за межі позовних вимог є помилковими, адже суд, керуючись положеннями частин 1, 2 статті 13 ЦПК України, розглянув справу за позовом ОСОБА_1 в межах заявлених ним вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновки суду в частині не доведеності неправомірної поведінки відповідача, що полягала у видачі грошового атестату із заниженими сумами грошового забезпечення, так як останні 24 місяці, що передували місяцю звільнення позивач проходив службу у Хмельницькому центрі, а відтак усі необхідні документи були підготовлені саме цією юридичною особою, а не відповідачем не відповідають обставинам справи є такими, що заслуговують на увагу, адже рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 14.11.2017, що набрало законної сили 15.03.2017 у справі №822/1187/17 встановлено, що у 2006-2007 роках управління Державної пенітенціарної служби України в Хмельницькій області нарахувало та виплатило позивачу грошове забезпечення у розмірі, меншому, ніж передбачений частиною 3 статті 43 Закону №226-ХІІ, що призвело до порушення права останнього на належний рівень грошового забезпечення за 2007 -2011 роки, вихідну допомогу та компенсацію за невикористану відпустку.

Однак це порушення не призвело до невірного вирішення справи, адже заявлена ОСОБА_1 сума збитку у вигляді упущеної вигоди не може вважатися збитком в розумінні статті 22 ЦК України, оскільки недоотримані суми пенсії не є доходом позивача.

Наведені в апеляційній скарзі доводи по своїй суті зводяться до незгоди скаржника із висновками суду першої інстанції та ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судом з додержанням норм процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Також суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судовим рішенням на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (Hirvisaari v. Finland ("Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32).

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 грудня 2021 року.

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай