ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6339/21 Справа № 214/4389/20 Суддя у 1-й інстанції - Гринь Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2021 року м.Кривий Ріг

справа № 214/4389/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Голуб О.О.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Акціонерне товариство «Ідея Банк»

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Ідея Банк» на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 лютого 2021 року, яке постановлено суддею Гринем Н.Г. у місті Кривому Розі та повне судове рішення складено 11 лютого 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

В червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання недійсними пунктів кредитного договору та зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що 26.04.2018 року між ним та Акціонерним товариством «Ідея Банк» був укладений кредитний договір № 275.00409.003891303.

Відповідно до п. 1.1. вказаного Договору, Банк надав Позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 37 000 грн. включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а Позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою та обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього Договору.

Пунктами 1.10, 3.1.3, 4.2.3 Кредитного договору № 275.00409.003891303 від 26.04.2018 року передбачено обов`язок сплати щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості в терміни та в розмірах, визначені договором.

На думку позивача, Кредитний договір № 275.00409.003891303 від 26.04.2018 року містить несправедливі умови, а саме: обов`язок сплачувати щомісячно плату за обслуговування кредиту, в той час як умовами договору не встановлено конкретного обов`язку відповідача щодо надання позивачу інформації за її рахунком, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на погіршення становища споживача.

Посилаючись на те, що п.п. 1.10, 3.1.3, 4.2.3 Кредитного договору № 275.00409.003891303 від 26.04.2018 року, укладеного між позивачем та Акціонерним товариством «Ідея Банк», суперечать закону, позивач просив суд визнати їх недійсними та зобов`язати АТ «Ідея Банк» здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором №275.00409.003891303 від 26.04.2018 року шляхом зарахування в рахунок погашення основної суми боргу сплачену позивачем суму щомісячної комісії за управління (обслуговування) кредиту за період з 26.04.2018 року по день набрання рішенням законної сили.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 лютого 2021 року позов задоволено.

Визнано недійсними пункти 1.10, 2.1, 3.1.3, 4.2.3 Кредитного договору №275.00409.003891303 від 26.04.2018 року, якими встановлена плата за обслуговування кредитної заборгованості, який укладений між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 .

Зобов`язано АТ «Ідея Банк» здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором № 275.00409.003891303 від 26.04.2018 року шляхом зарахування в рахунок погашення основної суми боргу сплачену позивачем суму щомісячної комісії за управління (обслуговування) кредиту за період з 26.04.2018 року по день набрання рішенням законної сили.

Стягнуто з АТ «Ідея Банк» на користь держави 840 грн. 80 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача посилаючись на те, що 20 жовтня 2018 року між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 275.00409.003891303, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 37 000 грн., включаючи витрати на обслуговування кредиту, а позичальник зобов`язався одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами та витратами на обслуговування кредиту, передбаченими вказаним договором.

Перед укладенням договору позивача ознайомлено з умовами кредитування, про що свідчить Паспорт споживчого кредиту та додаток до цього паспорту, підписаний позивачем. Позивач мав право протягом чотирнадцять календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту, проте, ОСОБА_1 не відмовився від одержаного кредиту, надану згоду на укладення кредитного договору не відкликав, за додатковими роз`ясненнями положень кредитного договору до банку не звертався.

Відповідач зауважує на тому, що нормами чинного законодавства відповідачу надано право отримувати плату (комісію) за обслуговування кредитної заборгованості, а зобов`язання відповідача здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором шляхом зарахування в рахунок погашення основної суми боргу сплачену позивачем суму щомісячної комісії суперечить вимогам ст. 216 ЦК України, відповідно до якої у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Отже, чинне законодавство не містить такого виду застосування наслідків недійсності правочину як здійснення перерахунку заборгованості за кредитним договором.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить рішення суду залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на його думку, апеляційну скаргу відповідача просить залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила залишити без змін рішення суду першої інстанції, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 26 квітня 2018 року між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 275.00409.003891303, відповідно до якого Банк надав позичальнику кредит на поточні потреби в сумі 37 000 грн.

Відповідно до п. 1.10. укладеного між сторонами Кредитного договору, Позичальник, тобто позивач ОСОБА_1 , сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості, щомісячно, в термін та в розмірах, визначених Графіком щомісячних платежів за кредитним договором за обслуговування кредиту Банком, що включає в себе: надання інформації по рахункам Позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме - зі стаціонарних телефонів по Україні, в Контакт-центрі, шляхом направлення SМS повідомлень, щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку Позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти Позичальника; опрацювання запитів Позичальника, що направлені Банку Позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо.

Пунктом 2.1. Кредитного договору визначено, що Позичальник повертає кредит разом з процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості в 12 щомісячних внесках включно до 2 дня/числа кожного місяця згідно Графіку щомісячних платежів.

Пунктом 3.1.3 Кредитного договору визначено, що Позичальник зобов`язується повернути кредит, проценти та плату за обслуговування кредитної заборгованості достроково на вимогу Банку у випадках, передбачених п. 4.2.3 цього Договору.

Пунктом 4.2.3 Кредитного договору визначено, що Банк має право вимагати достроково повернення кредиту, сплати процентів та плату за обслуговування кредитної заборгованості.

Звертаючись до суду з позовом про захист порушеного права споживача фінансових послуг та визнання договору про надання споживчого кредиту частково недійсним, позивач посилалась на те, що п.п. 1.10., 2.1., 3.1.3. та 4.2.3. укладеного між ним та Акціонерним товариством «Ідея Банк» Кредитного договору № 275.00409.003891303 від 26.04.2018 року суперечать Закону України «Про захист прав споживачів», тому вказані пункти кредитного договору, якими встановлена плата за обслуговування кредитної заборгованості, мають бути визнані недійсними.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для його задоволення, оскільки п.п. 1.10., 2.1., 3.1.3. та 4.2.3. Кредитного договору № 275.00409.003891303, укладеного 26.04.2018 року між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Ідея Банк», якими встановлена плата за обслуговування кредитної заборгованості, є незаконними, не відповідають вимогам справедливості та суперечить ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для зобов`язання АТ «Ідея Банк» здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором № 275.00409.003891303 від 26.04.2018 року шляхом зарахування в рахунок погашення основної суми боргу сплачену позивачем суму щомісячної комісії за управління (обслуговування) кредиту за період з 26.04.2018 року по день набрання рішенням законної сили, однак не може погодитись з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання недійсними пунктів 1.10, 2.1, 3.1.3, 4.2.3 Кредитного договору №275.00409.003891303 від 26.04.2018 року, якими встановлена плата за обслуговування кредитної заборгованості, який укладений між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 , з огляду на наступне.

Статтями 6, 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положень абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент укладення спірного договору, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором, відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія, як обслуговування заборгованості по кредиту, не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Така операція відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, не відповідають змісту кредитних відносин.

Вказаний висновок узгоджується із висновками, викладеними у Постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 369/9293/15-ц, провадження № 61-29646св18, Постанові Верховного Суду від 02 вересня 2019 року у справі № 361/7528/17, провадження № 61-45662св18, Постанові Верховного Суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц, провадження № 61-8862сво18.

Згідно з частиною четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вбачається із матеріалів справи, згідно пункту 1.10. Кредитного договору № 275.00409.003891303 від 26.04.2018 року, позичальнику було встановлено плату за обслуговування кредиту, що включає в себе плату за: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо.

Тобто, пунктом 1.10. Кредитного договору фактично встановлено плату позичальника за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».

Необхідність внесення плати за обслуговування кредиту передбачена й у пункті 2.1. Кредитного договору, оскільки Позичальник має повернути кредит, зокрема, разом з платою за обслуговування кредитної заборгованості в 12 щомісячних внесках включно до 2 дня/числа кожного місяця згідно Графіку щомісячних платежів.

Також необхідність внесення плати за обслуговування кредиту передбачена у пункті 3.1.3. Кредитного договору, відповідно до якого Позичальник зобов`язується повернути кредит, зокрема плату за обслуговування кредитної заборгованості, достроково на вимогу Банку у випадках, передбачених п. 4.2.3 цього Договору та в пункті 4.2.3. кредитного договору, відповідно до якого Банк має право вимагати достроково повернення кредиту, зокрема плати за обслуговування кредитної заборгованості.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Згідно частини другої статті 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Враховуючи наведене, оскільки ОСОБА_1 було встановлено щомісячну плату за послуги Банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, колегія суддів констатує, що положення пунктів 1.10., 2.1., 3.1.3. та 4.2.3. Кредитного договору № 275.00409.003891303, укладеного 26.04.2018 року між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Ідея Банк», щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту, щомісячно, в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними.

Вказані висновки узгоджуються із висновками Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеними у Постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц, провадження № 61-8862св18.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що оскільки пункти 1.10., 2.1., 3.1.3. та 4.2.3. Кредитного договору № 275.00409.003891303, укладеного 26.04.2018 року між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Ідея Банк» є нікчемними на підставі абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент його укладення, то визнання їх недійсниим не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

У пунктах 94, 95 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, провадження № 12-304гс18, зазначено, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, та приводить до їх відновлення.

За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності такого правочину.

Незважаючи на те, що вимоги про визнання недійсною умови кредитного договору про встановлення комісії не підлягає задоволенню у судовому порядку, підстави такої відмови вказують на певні матеріально-правові аспекти, пов`язані, зокрема з недійсністю умов щодо встановлення комісії в силу вимог закону.

Отже, належним способом захисту у подібному випадку є визнання відповідного права або застосування наслідків недійсності правочину.

Вказані висновки є сталими, та відповідають правовим позиціям, викладеним у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14, провадження № 14-90цс19, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, провадження № 12-304гс18, а також висновкам, зокрема висловленим у Постанові Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 362/2861/17, провадження № 61-40342св18, Постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19, провадження № 61-7416св20, Постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 211/1031/19, провадження № 61-8030св20, Постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 638/11403/17, провадження № 61-17978св19.

На підставі наведеного вище, враховуючи те, що оспорювані умови кредитного договору є нікчемними, тобто недійсними в силу закону, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними пунктів 1.10, 2.1, 3.1.3, 4.2.3 Кредитного договору № 275.00409.003891303 від 26.04.2018 року, яким встановлена плата за обслуговування кредитної заборгованості, який укладений між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 , з прийняттям в цій частині нової постанови про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог з наведених вище підстав.

При цьому, у зв`язку з тим, що пункти 1.10., 2.1., 3.1.3. та 4.2.3. Кредитного договору № 275.00409.003891303, укладеного 26.04.2018 року між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Ідея Банк» є нікчемними, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ПАТ «Ідея Банк» зобов`язаний здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором № 275.00409.003891303 від 26.04.2018 року шляхом зарахування в рахунок погашення основної суми боргу сплачену позивачем суму щомісячної комісії за управління (обслуговування) кредиту за період з 26.04.2018 року по день набрання рішенням законної сили.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що 20 жовтня 2018 року між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № 275.00409.003891303, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 37 000 грн., включаючи витрати на обслуговування кредиту, а позичальник зобов`язався одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами та витратами на обслуговування кредиту, передбаченими вказаним договором не спростовують висновків суду першої інстанції про те, що оспорювані позивачем пункти Кредитного договору щодо сплати коштів за обслуговування кредиту, є нікчемними.

Не можуть бути підставою для відмови в задоволені позовних вимог доводи апеляційної скарги про те, що перед укладенням договору позивача ознайомлено з умовами кредитування, про що свідчить Паспорт споживчого кредиту та додаток до цього паспорту, підписаний позивачем. Позивач мав право протягом чотирнадцять календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту, проте, ОСОБА_1 не відмовився від одержаного кредиту, надану згоду на укладення кредитного договору не відкликав, за додатковими роз`ясненнями положень кредитного договору до банку не звертався, оскільки послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, не відповідають змісту кредитних відносин.

Колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про те, що чинне законодавство не містить такого виду застосування наслідків недійсності правочину як здійснення перерахунку заборгованості за кредитним договором, оскільки в даному випадку застосування таких наслідків недійсності правочину, як зобов`язання здійснити перерахунок заборгованості за Кредитним договором № 275.00409.003891303 від 26.04.2018 року шляхом зарахування в рахунок погашення основної суми боргу сплачену позивачем суму щомісячної комісії за управління (обслуговування) кредиту за період з 26.04.2018 року по день набрання рішенням законної сили буде належним захистом порушених прав позивача.

При цьому не можуть бути підставою для скасування рішення суду в оскаржуваній частині доводи апеляційної скарги відповідача про те, що Законом України «Про споживче кредитування» прямо не передбачено заборону на встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості, оскільки у даному випадку, Банком у кредитному договорі була встановлена плата за ті послуги, які за вказаним законом повинні надаватися безоплатно.

Відповідна правова позиція міститься і в Постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними пунктів 1.10, 2.1, 3.1.3, 4.2.3 Кредитного договору № 275.00409.003891303 від 26.04.2018 року, яким встановлена плата за обслуговування кредитної заборгованості, який укладений між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 , з прийняттям в цій частині нової постанови про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

В іншій частині рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Ідея Банк» задовольнити частково.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 лютого 2021 року скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними пунктів 1.10, 2.1, 3.1.3, 4.2.3 кредитного договору № 275.00409.003891303 від 26.04.2018 року, яким встановлена плата за обслуговування кредитної заборгованості, який укладений між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 , та постановити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 24 вересня 2021 року.

Головуючий:

Судді: