Справа № 161/809/20 Головуючий у 1 інстанції: Ковтуненко В. В.
Провадження № 22-ц/802/930/21 Категорія: 8 Доповідач: Здрилюк О. І.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Здрилюк О.І.,

суддів - Бовчалюк З.А., Карпук А.К.,

секретар судового засідання Вакіна Д.О.,

з участю представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , Приватного підприємства «МВ Груп», треті особи на стороні відповідачів, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Комунальне підприємство «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації», Відділ державної реєстрації Луцької районної державної адміністрації, ОСОБА_5 , про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання недійсним правочину та застосування наслідків його недійсності, визнання права власності на майно, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 квітня 2021 року та додаткове рішення суду від 05 травня 2021 року,

В С Т А Н О В И В :

16 січня 2020 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що з 08 червня 1986 року вони із відповідачем ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі, у якому народилося двоє дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У шлюбі ними набуто у власність наступне майно:

- цех первинної обробки сировини Г-1 площею 603,2 кв.м по АДРЕСА_1 (попередня назва АДРЕСА_2 ;

- цех лінії зрощення з офісом Е-1 площею 412,1 кв.м по АДРЕСА_1 (попередня назва АДРЕСА_2 ;

- корпус допоміжних виробництв з навісом Є-1 площею 996,8 кв.м по АДРЕСА_1 (попередня назва АДРЕСА_2 ;

- прохідна 3-1 площею 20,0 кв.м,по АДРЕСА_1 (попередня назва АДРЕСА_2 ;

- кафе літер А-2 загальною площею 579 кв.м, літня площадка а1, вхідні сходи, а6, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Зазначене нерухоме майно було зареєстровано у 2010 році за ОСОБА_2 ..

Крім того, у березні 2013 року було створено ПП «МВ Груп», єдиним учасником (власником) якого виступив ОСОБА_2

18.02.2014 за підприємством було зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 1,303 га, кадастровий номер :01:001:3567 у селі Гірка Полонка Луцького району Волинської області з цільовим призначенням для деревообробного виробництва.

У грудні 2019 року їй стало відомо, що у 2013 році було проведено ряд реєстраційних дій, у результаті яких право власності на виробничі приміщення перейшло до ПП «МВ Груп», про що видано відповідні свідоцтва про право власності.

Разом із тим, вона, як співвласник майна не давала своєї згоди на його передачу до статутного капіталу підприємства.

У зв`язку із припиненням шлюбних відносин з відповідачем та підготовкою позову про розірвання шлюбу на початку квітня 2019 року їй стало відомо, що 31.01.2019 ОСОБА_2 , будучи єдиним учасником (власником) ПП «МВ Груп», прийняв рішення №1, яким передав до статутного капіталу підприємства кафе літер А-2 загальною площею 579 кв.м по АДРЕСА_3 , згоди на передачу якого вона не давала.

01.02.2019 було підписано акт оцінки та приймання-передачі майна до статутного капіталу ПП «МВ Груп», на підставі якого державним реєстратором внесено запис від 07.02.2019 про право власності підприємства на це майно.

Також вона дізналася, що 16.02.2019 приватним нотаріусом вчинено реєстраційну дію, за якою відбулися зміни складу (інформації) про засновників ПП «МВ Груп». Замість ОСОБА_2 учасником підприємства виступила його мати ОСОБА_5 ..

Будь-яких домовленостей щодо розпорядження спільним сумісним майном між нею та відповідачем ОСОБА_2 ніколи не укладалося. Здійснюючи правомочності власника, ОСОБА_2 був зобов`язаний діяти спільно з нею та за її згодою. Однак, цих вимог він не дотримався, оскільки ні письмової, ні усної згоди на передання майна до статутного капіталу ПП «МВ Груп» вона ніколи не давала.

Передача майна підприємству та подальше відчуження підприємства на користь третьої особи свідчить про намагання ОСОБА_2 вивести цінне майно з-під категорії спільної сумісної власності для уникнення його поділу.

Ураховуючи наведене, просила визнати їх з ОСОБА_2 спільною сумісною власністю наступне майно:

- корпус допоміжних виробництв з навісом Є-1 площею 996,8 кв.м по АДРЕСА_1 (попередня назва АДРЕСА_2 ;

- цех первинної обробки сировини Г-1 площею 603,2 кв.м по АДРЕСА_1 (попередня назва АДРЕСА_2 ;

- прохідну 3-1 площею 20,0 кв.м,по АДРЕСА_1 (попередня назва АДРЕСА_2 ;

- цех лінії зрощення з офісом Е-1 площею 412,1 кв.м по АДРЕСА_1 (попередня назва АДРЕСА_2 ;

- земельну ділянку площею 1,303 га, кадастровий номер :01:001:3567 у селі Гірка Полонка Луцького району Волинської області;

- кафе літер А-2 загальною площею 579 кв.м, літня площадка а1, вхідні сходи, а6, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Визнати недійсним правочин, оформлений рішенням №1 засновника (власника) ПП «МВ Груп» від 31.01.2019 про передачу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності до статутного капіталу ПП «МВ Груп» та застосувати наслідки недійсності правочину шляхом:

- скасування акту оцінки та приймання-передачі майна, що вноситься до статутного капіталу ПП «МВ Груп» від 01.02.2019;

- скасування запису №30223667 від 07.02.2019 про реєстрацію за ПП «МВ Груп» права власності на кафе літер А-2 загальною площею 579 кв.м, літню площадку а1, вхідні сходи а6, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Визнати недійсним правочин (правочини), на підставі якого (яких) за ПП «МВ Груп» було зареєстровано право власності на корпус допоміжних виробництв з навісом Є-1 площею 996,8 кв.м, цех первинної обробки сировини Г-1 площею 603,2 кв.м, прохідну 3-1 площею 20,0 кв.м, цех лінії зрощення з офісом Е-1 площею 412,1 кв.м, які розміщені за адресою: АДРЕСА_4 та застосувати наслідки недійсності правочину (правочинів) шляхом:

- скасування запису №2543374 від 18.09.2013 про реєстрацію за ПП «МВ Груп» права власності на прохідну 3-1 загальною площею 20,0 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 ;

- скасування запису №2355740 від 16.08.2013 про реєстрацію за ПП «МВ Груп» права власності на корпус допоміжних виробництв з навісом Є-1 загальною площею 996,8 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 ;

- скасування запису №1523969 від 13.06.2013 про реєстрацію за ПП «МВ Груп» права власності на цех лінії зрощення з офісом Е-1 загальною площею 412,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 ;

- скасування запису №1040201 від 22.05.2013 про реєстрацію за ПП «МВ Груп» права власності на цех первинної обробки сировини Г-1 загальною площею 603,2 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_4 право власності на:

- 1/2 корпусу допоміжних виробництв з навісом Є-1 площею 996,8 кв.м по АДРЕСА_1 (попередня назва АДРЕСА_2 ;

- 1/2 цеху первинної обробки сировини Г-1 площею 603,2 кв.м по АДРЕСА_1 (попередня назва АДРЕСА_2 ;

- 1/2 прохідної 3-1 площею 20,0 кв.м. по АДРЕСА_1 (попередня назва АДРЕСА_2 ;

- 1/2 цеху лінії зрощення з офісом Е-1 площею 412,1 кв.м по АДРЕСА_1 (попередня назва АДРЕСА_2 ;

- 1/2 земельної ділянки площею 1,303 га, кадастровий номер :01:001:3567 у селі Гірка Полонка Луцького району Волинської області;

- 1/2 кафе літер А-2 загальною площею 579 кв.м, літня площадка а1, вхідні сходи а6, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Стягнути з відповідачів судові витрати.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 квітня 2021 року в позові відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 в дохід держави 10089,60 грн. судового збору.

Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 травня 2021 року стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 11000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_4 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати ці судові рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 , посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Інші учасники справи відзив на апеляційну скаргу не подавали.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав із наведених у ній підстав та просить її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 апеляційну скаргу заперечив та просить залишити її без задоволення.

Будучи належним чином повідомлені про день та годину розгляду справи, інші учасники справи у судове засідання не з`явилися і їх неявка відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судових рішень, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (статті 4, 5 ЦПК України).

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК).

Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК).

Згідно з п.2 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.1 ст.62 СК).

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Одним із видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, установлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Так, згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особапідприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особапідприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Аналогічні висновки щодо правового режиму об`єкта спільної власності подружжя, що використовується одним з них у підприємницькій діяльності, викладено у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1109цс15, від 13 червня 2016 року у справі № 6-1752цс15, та у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 344/1770/14-ц (провадження № 61-5074св18), від 06 березня 2019 року у справі № 611/522/15-ц (провадження № 61-589св17), від 08 квітня 2020 року у справі № 638/9020/14 (провадження № 61-17269св18), від 08 липня 2020 року у справі № 344/1770/14-ц (провадження № 61-46734св18).

Судом встановлено, що позивачка та відповідач ОСОБА_2 з 08.06.1996 перебувають у зареєстрованому шлюбі, у якому у них народилося двоє дітей (т.1 а.с.26-28).

На підставі укладеного 08.04.2004 з ОСОБА_8 договору дарування, відповідач ОСОБА_2 набув в особисту приватну власність нерухоме майно: сховище площею 338,5 кв.м, адмінбудинок площею 383,8 кв.м, автогараж площею 998,5 кв.м та ПТО тракторів площею 593,5 кв.м, що знаходяться на АДРЕСА_5 (т.1 а.с.175, 32).

На підставі п.2 ч.1 ст.57 СК України зазначене майно є особистою приватною власністю чоловіка.

Із акта готовності об`єкта до експлуатації від 25.12.2009 вбачається, що з жовтня 2006 року по червень 2009 року здійснювалася реконструкція існуючих приміщень під цехи для деревообробного виробництва по АДРЕСА_2 (т.1 а.с.179-179), у результаті якої на будівлі: цеху первинної обробки сировини Г-1 площею 603,2 кв.м (раніше ПТО тракторів площею 593,5 кв.м), цеху лінії зрощення з офісом Е-1 площею 412,1 кв.м (раніше сховище площею 338,5 кв.м), корпусу допоміжних виробництв з навісом Є-1 площею 996,8 кв.м (раніше автогараж площею 998,5 кв.м), а також прохідної 3-1 площею 20,0 кв.м видано ОСОБА_2 23.03.2010 свідоцтва про право власності на це майно (т.1 а.с.180, 182, 184, 187).

Із цього майна новоствореною є лише будівля прохідної 3-1 площею 20,0 кв.м. Інше майно після реконструкції дещо змінило свою площу та змінилася назва будівель.

Посилання позивачки та її представника на визнання спільною сумісною власністю подружжя деревообробного виробництва через істотне збільшення вартості майна через порівняння вартості придбаного майна станом на 2004 рік та вартості приміщень станом на 2013 рік, коли майно передавалося ПП «МВ Груп» не є належними, достовірними та допустимими доказами.

Жодних експертних висновків чи висновків спеціалістів для підтвердження наведеної обставини сторона позивача суду не надала і про призначення відповідної експертизи судом не клопотала.

Цим самим позивач не довела права спільної сумісної власності як на усі будівлі деревообробного виробництва, так і права власності саме на 1/2 частку спірного майна.

У 2012 році підприємцю ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 1,3030 га, кадастровий номер :01:001:3567 у селі Гірка Полонка Луцького району Волинської області, із цільовим призначенням для деревообробного виробництва, власником якої він є на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 30.12.2004, №1582 (т.2 а.с.64).

Придбана 30.12.2004 земельна ділянка відноситься до спільної сумісної власності подружжя.

Разом із тим, 04.03.2013 ОСОБА_9 прийнято рішення №1 про створення ПП «МВ Груп» та внесення до статутного капіталу підприємства усього спірного нерухомого майна (т.2 а.с.56-57).

На підставі цього рішення ПП «МВ Груп» стало власником:

- з 22.05.2013 цеху первинної обробки сировини Г-1 площею 603,2 кв.м;

- з 13.06.2013 цеху лінії зрощення з офісом Е-1 площею 412,1 кв.м;

- з 16.08.2013 корпусу допоміжних виробництв з навісом Є-1 площею 996,8 кв.м;

- з 18.09.2013 прохідної 3-1 площею 20,0 кв.м;

- з 18.02.2014 земельної ділянки площею 1,303 га, кадастровий номер :01:001:3567 у селі Гірка Полонка, Луцького району, Волинської області із цільовим призначенням для деревообробного виробництва (т.1 а.с.33-37).

У зв`язку із недоведенням свого права власності на будь-яку частку деревообробного виробництва, позовні вимоги про визнання недійсними правочинів, на підставі яких за ПП «МВ Груп» було зареєстровано право власності на корпус допоміжних виробництв з навісом Є-1 площею 996,8 кв.м, цех первинної обробки сировини Г-1 площею 603,2 кв.м, прохідну 3-1 площею 20,0 кв.м, цех лінії зрощення з офісом Е-1 площею 412,1 кв.м, які розміщені за адресою: АДРЕСА_4 та застосування наслідків недійсності правочинів шляхом скасування відповідних записів не підлягають до задоволення.

Відповідно до вимог ч.4 ст.373 ЦК України власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Згідно з ч.1 ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Цільове призначення спірної земельної ділянки для деревообробного виробництва.

Державний акт на землю виданий ОСОБА_9 , як підприємцю.

Придбано земельну ділянку у 2004 році, після того, як єдиним власником усіх розташованих на ній будівель був лише ОСОБА_9 ..

Оскільки позивач не довела права спільної сумісної власності як на усі будівлі деревообробного виробництва, так і права власності саме на 1/2 частку цих будівель, то й відсутні підстави для визнання за нею права власності на 1/2 частку земельної ділянки під цим деревообробним виробництвом.

Із матеріалів справи вбачається, що у шлюбі сторонами набуто у власність кафе /літер А-2/ загальною площею 579 кв.м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , що стверджується відповідним свідоцтвом про право власності від 12.02.2009 (т.1 а.с.167).

Відповідно до вимог ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Таке ж положення містить і стаття 65 СК України.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Позовні вимоги ОСОБА_4 обґрунтовані ненаданням нею відповідачу ОСОБА_2 ні усної, ні письмової згоди на розпорядження спірним майном.

Зазначена підстава спростовується наступним.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (ч.1 ст.237 ЦК України).

Відповідно до вимог ч.3 ст.244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

04 травня 2016 року ОСОБА_4 видано нотаріально посвідчену довіреність відповідачу ОСОБА_2 (т.1 а.с.172).

Відповідно до довіреності ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_10 представляти її інтереси з усіма необхідними повноваженнями у будь-яких органах, з усіх без винятку питань, що стосуватимуться розпорядження будь-яким належним їй нерухомим та/або рухомим майном, у тому числі, але не виключно, корпоративними правами.

Діючи на підставі вищезазначеної довіреності ОСОБА_2 , як представником ОСОБА_4 та як засновником (власником) ПП «МВ Груп»:

- 31.01.2019 прийнято рішення №1 про збільшення статутного фонду підприємства шляхом внесення додаткового вкладу нерухомим майном кафе А-2 площею 579,0 кв.м, що на АДРЕСА_3 (т.1 а.с.46-47);

- 01.02.2019 підписано акт приймання-передачі цього майна (т.1 а.с.171);

- 12.02.2019 прийнято рішення №2 про зменшення розміру статутного капіталу підприємства (т.1 а.с.66-67);

- 14.02.2019 укладено із ОСОБА_5 (покупцем) договір №1 купівлі-продажу вкладу засновника (власника) в статутному капіталі ПП «МВ Груп», згідно якого передано покупцеві у власність 100% статутного капіталу підприємства (т.1 а.с.88-89);

- 14.02.2019 прийнято рішення №3 про затвердження договору №1 купівлі-продажу вкладу засновника (власника) в статутному капіталі ПП «МВ Груп» від 14.02.2019, включення ОСОБА_5 до складу засновників (співвласників) ПП «МВ Груп» та виключення ОСОБА_2 зі складу засновників (власників) ПП «МВ Груп» (т.1 а.с.86-87).

Посилання сторони позивача на те, що у довіреності виражається воля довірителя лише стосовно того майна, «титульним» власником якого він є відхиляється апеляційним судом, оскільки спростовується змістом самої довіреності, у якій зазначено, що Представник ( ОСОБА_2 ) вправі (у тому числі) вчиняти відповідні дії, необхідність у яких буде викликана її ( ОСОБА_4 ) інтересами, як власника нерухомості, чи вимогами чинного законодавства (зокрема, сімейного, цивільного законодавства та законодавства про нотаріат)… (т.1 а.с.172).

З урахуванням наведеного апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заявленого ОСОБА_7 позову у повному обсязі.

Оскільки суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в позові, але при цьому дійшов помилкового висновку, що все спірне майно належало відповідачу ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності та неправильно застосував норми матеріального права, то зазначена обставина відповідно до вимог ст.376 ЦПК України є підставою для зміни мотивувальної частини рішення суду від 23.04.2021 у редакції цієї постанови.

05 травня 2021 року судом першої інстанції ухвалено додаткове рішення про стягнення із позивачки на користь відповідача ОСОБА_2 11000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають сплаті відповідачем на користь адвоката Кушнірука А.В..

Ухвалюючи додаткове рішення, суд дійшов висновку, що у судових дебатах 23.04.2021 адвокатом Кушніруком А.В. було заявлено про намір подати відповідну заяву із доказами щодо розміру таких витрат, що й було ним вчинено 28.04.2021, а тому ці витрати підлягають стягненню із позивача у зв`язку із відмовою у позові.

Проте, до таких висновків суд дійшов помилково, з порушенням норм процесуального права.

Порядок розподілу судових витрат, у тому числі, витрат на професійну правничу допомогу, урегульовано статтями 137, 141 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. Заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі. Заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлено він встановлюється судом (ст.182 ЦПК).

Цим Кодексом, зокрема, частиною 9 статті 83 ЦПК України визначено, що копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Згідно з п.2 ч.2, ч.ч. 8, 9 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Відповідно до вимог ст.246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

Статтею 178 ЦПК України урегульовано право відповідача подати відзив, у якому викладаються заперечення проти позову і який, зокрема, повинен містити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи (п.8 ч.3).

А статтею 179 цього Кодексу визначено право позивача подати відповідь на відзив, у якій викласти свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотиви їх визнання або відхилення.

Із матеріалів справи вбачається, що 11.03.2020 засобами поштового зв`язку відповідач ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву ОСОБА_4 , який у порушення вимог п.8 ч.3 ст.178 ЦПК України не містить попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи (т.1 а.с.162-189).

Письмове клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу із приєднаними доказами, які усі є новими та такими, що були відсутні у матеріалах справи, подано відповідачем 28.04.2021 (т.3 а.с.60-73).

При цьому, у порушення вимог ч.9 ст.83 ЦПК України до клопотання не приєднано доказів про те, що його копію із приєднаними додатками заздалегідь надіслано або надано іншим учасникам справи.

Цим самим, відповідач порушив передбачене ч.ч.5, 6 ст.137 ЦПК України право позивача заперечити розмір заявлених до стягнення витрат.

Ураховуючи приєднані до клопотання такі докази, як укладені відповідачем договори про надання правничої допомоги: від 17.04.2019 із Адвокатським об`єднанням «Преміум Сервіс»; від 15.01.2021 із адвокатом Кушніруком А.В.; виданим адвокатом ордером від 15.01.2021, хоча представництво інтересів відповідача цей адвокат здійснював на підставі ордера, виданого 16.09.2020 Адвокатським об`єднанням «Преміум Сервіс» (т.2 а.с.235), апеляційний суд дійшов висновку, що відповідачем ОСОБА_2 не доведено поважності причин неможливості до закінчення судових дебатів у справі подати ці докази, а також скласти акти здачі-прийомки виконаних робіт (послуг), як з Адвокатським об`єднанням «Преміум Сервіс», так і з адвокатом Кушніруком А.В., у яких наведено розрахунки, оплату яких він має понести.

У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору (ч.9 ст.141 ЦПК України).

Ураховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що внаслідок неправильних дій сторони відповідача ОСОБА_2 , незалежно від результатів вирішення спору, витрати на професійну правничу допомогу слід покласти на цього відповідача, у зв`язку із чим ухвалене судом першої інстанції додаткове рішення від 05.05.2021 підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у стягненні цих витрат.

Відстрочений ухвалою Волинського апеляційного суду від 15.06.2021 до сплати за подання апеляційної скарги судовий збір підлягає стягненню із позивачки ОСОБА_4 в дохід держави.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 квітня 2021 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення у редакції цієї постанови.

Додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 травня 2021 року скасувати.

Відмовити ОСОБА_2 у стягненні з ОСОБА_4 понесених ним витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави 15765 (п`ятнадцять тисяч сімсот шістдесят п`ять) грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді