КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/9547/2021 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Ігнатченко Н.В., суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 8 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області в особі Департаменту патрульної поліції в Хмельницькій області, Державної казначейської служби України, третя особа - поліцейський 1 батальйону 2 роти Управління патрульної поліції в Хмельницькій області молодший лейтенант поліції Плоскун Владислав Юрійович, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності,

в с т а н о в и в:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом, обґрунтовуючи його тим, що 11 вересня 2019 року молодший лейтенант поліції 1 батальйону 2 роти Управління патрульної поліції в Хмельницькій області Плоскун В.Ю. о 13:05 год. склав постанову серії ЕАК № 1509248 про накладення на нього адміністративного стягнення, згідно з якою його було визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 КУпАП та накладено штраф на суму 255,00 грн. У цій постанові зазначено, що 11 вересня 2019 року о 13:01:17 год. на 288 км а/д Н-03, керуючи автомобілем Toyota Land Cruiser 200, д.н.з. НОМЕР_1 , не виконав вимогу знаку 2.2. Проїзд без зупинки заборонено та здійснив проїзд без повної зупинки транспортного засобу, чим порушив пункт 8.4. «б» ПДР України - порушення вимог знаків пріоритету.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 листопада 2019 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 березня 2020 року в адміністративній справі № 369/12823/19 було скасовано постанову серії ЕАК № 1509248 від 11 вересня 2019 року. Відтак, позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за постановою поліцейського, яка в подальшому була скасована в судовому порядку за відсутністю складу адміністративного правопорушення, що свідчить про незаконні дії посадової особи, яка ініціювала та здійснила адміністративне провадження за постановою серії ЕАК № 1509248 від 11 вересня 2019 року.

Позивач вказав, що протягом 182 днів тривало провадження у справі про адміністративне правопорушення за вищевказаною постановою і протягом цього періоду (6 місяців) він перебував у статусі «особи, яка притягується до адміністративної відповідальності». Фактично весь цей період він знаходився під слідством і судом у справі, оскільки справи про адміністративні правопорушення у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практики Європейського суду з прав людини прирівнюються до кримінальних справ.

Усвідомлення вищезазначеної обставини завдало позивачу великої моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях і позбавленні психічного благополуччя, внаслідок чого він був позбавлений можливості вести звичайний спосіб життя, що виражалось у неодноразовому виникненні конфліктних ситуацій із знайомими та близькими, після чого у нього виникав стресовий стан та погане самовідчуття, безсоння, дратівливість, що приводило до порушення мікроклімату в сім`ї. Більше того, для відновлення своїх порушених прав позивач змушений був звертатися до суду з приводу незаконного притягнення до адміністративної відповідальності, витрачаючи при цьому свій особистий час, гроші та здоров`я, що безпосередньо внесло зміни до звичайного способу мого життя.

Посилаючись на викладене та положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» ОСОБА_1 просив суд стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь в сумі 26 138,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 8 квітня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що лише сам по собі факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами. Проте зібраними у справі доказами неможливо встановити причинно-наслідковий зв`язок між будь-якими моральними стражданнями позивача та фактом притягнення його до адміністративної відповідальності. Оскільки позивач не надав жодного доказу спричинення йому моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та заявленою моральною шкодою у розмірі 26 138,00 грн, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача щодо відшкодування моральної шкоди.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Аргументація апеляційної скарги зводиться до того, що суд першої інстанції залишив поза уваги факт скасування постанови серії ЕАК № 1509248 від 11 вересня 2019 року про адміністративне правопорушення та подальше закриття справи через відсутність складу адміністративного правопорушення, що свідчить про завдання позивачу моральної шкоди черезйого незаконне притягнення до адміністративної відповідальності посадовою особою патрульної поліції. Згідно із практикою ЄСПЛ порушення прав людини вже саме по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справа «Науменко проти України»). Суд не врахував висновки, які викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18), а також проігнорував положення статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», в яких зазначено розмір компенсації за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції в Хмельницькій області - Линюк В.О. просить врахувати пояснення наведенні у ним цьому відзиві та за наслідками розгляду справи відмовити у задоволенні позовних вимог. Проте даний відзив не приймається колегією суддів до апеляційного розгляду, оскільки не відповідає вимогам статті 360 ЦПК України, а саме до нього не додано доказів надсилання (надання) копії відзиву іншому учаснику справи.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргуслід частково задовольнити з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що 11 вересня 2019 року молодшим лейтенантом поліції 1 батальйону 2 роти Управління патрульної поліції в Хмельницькій області Плоскуном В.Ю. було винесено постанову серії ЕАК № 1509248 про визнання ОСОБА_1 винним у скоєнні правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу на суму 255,00 грн (а.с. 10).

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 листопада 2019 року в адміністративній справі № 369/12823/19 позов ОСОБА_1 до поліцейського Управління патрульної поліції в Хмельницькій області молодшого лейтенанта поліції Плоскуна В.Ю. 1 батальйону 2 роти про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення задоволено частково. Скасовано постанову серії ЕАК № 1509248 від 11 вересня 2019 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі відносно ОСОБА_1 (а.с.11-14).

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 березня 2020 року апеляційну скаргу поліцейського роти № 2 батальйону Управління патрульної поліції в Хмельницькій області молодшого лейтенанта поліції Плоскуна В.Ю. залишено без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 листопада 2019 року - без змін (а.с. 15-20).

Листом Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції в Хмельницькій області за вих. № 5181/41/18/01-2020 від 12 червня 2020 року позивача повідомлено, що адміністративне провадження за постановою серії ЕАК № 1509248 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 11 вересня 2019 року було закрито на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 листопада 2019 року у справі № 369/12823/19 (а.с. 24).

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Загальноконституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено в конституційні та цивільно-правові норми: статтю 56 Конституції України; статті 1173-1176 ЦК України, Закон України № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР).

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

З позовної заяви та матеріалів справи вбачається, що підставою для відшкодування шкоди є здійснення посадовою особою Національної поліції відносно позивача адміністративного провадження за порушення Правил дорожнього руху, проте даних про застосування до нього адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна тощо не було установлено, тому до даних спірних правовідносин необхідно застосувати положення статті 1174 ЦК України.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Статтями 2, 4 Закону № 266/94-ВР передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

На підставі пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 266/94-ВР в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу.

Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).

Вказані правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18).

Крім того, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зазначено, що «преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта».

Як вбачається з рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 листопада 2019 року та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 березня 2020 року в адміністративній справі № 369/12823/19, які набрали законної сили, ОСОБА_1 був притягнутий до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу працівником патрульної поліції при здійсненні своїх повноважень по охороні громадського порядку безпідставно за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення.

Отже, рішеннями судів в адміністративній справі фактично встановлено незаконність відповідних дій та рішень працівника патрульної поліції щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності, протиправність відповідної постанови молодшого лейтенанта поліції 1 батальйону 2 роти Управління патрульної поліції в Хмельницькій області Плоскуна В.Ю. від 11 вересня 2019 року серії ЕАК № 1509248 та безпідставне притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

У цивільній справі, яка переглядається апеляційним судом, підставою для відшкодування шкоди є скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності тазакриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини.

Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що у відповідності до вимог статей 23, 1167, 1174 ЦК України позивач вправі за рахунок коштів Державного бюджету України вимагати відшкодування моральної шкоди, яка виразилась у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього самого.

Вищевказані обставини суд першої інстанції в повній мірі не врахував та дійшов помилкового висновку про ненадання позивачем доказів щодо підтвердження заподіяння йому моральної шкоди, а також, що сам факт порушення прав позивача не породжує обов`язку відшкодування шкоди за відсутності причинно-наслідкового зв`язку між будь-якими моральними стражданнями позивача та фактом притягнення його до адміністративної відповідальності.

Сам по собі факт неправомірного притягнення до адміністративної відповідальності в розумінні норм статті 1174 ЦК України є підставою для відшкодування, заподіяної шкоди, та свідчить про безумовні душевні страждання та моральні переживання фізичної особи внаслідок таких дій посадової особи державного органу.

Посилання суду першої інстанції на висновки, які викладенні у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постановах від 10 квітня 2019 року в справі № 464/3789/17 та у рішенні від 9 липня 2019 року в справі № 9901/21/19, є безпідставними з урахуванням того, що у покладених в основу оскаржуваного рішення судових рішеннях суду касаційної інстанції, прийнятих за наслідками розгляду адміністративних справ, та у даній справі різні фактичні обставини спірних правовідносин.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти лише такі рішення, де аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Натомість дослідженням змісту зазначених судових рішень, які перебувають у відкритому доступі в Єдиному державному реєстрі судових рішень, встановлено, що у адміністративній справі № 464/3789/17 за позовом фізичної особи до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові про визнання протиправними дій, скасування припису та постанови, відшкодування моральної шкоди Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій, у тому числі в частині частково задоволених позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. А рішення від 9 липня 2019 року у адміністративній справі № 9901/21/19 за позовом фізичної особи до Президента України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, відшкодування моральної шкоди взагалі скасоване в апеляційному порядку постановою Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6-449цс15, якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

З огляду на викладене, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди з підстав недоведеності спричинення йому такої шкоди, внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності, та причинно-наслідкового зв`язку між діями уповноваженої особи Управління патрульної поліції в Хмельницькій області та заявленою моральною шкодою, є необґрунтованими.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Обґрунтовуючи наявність підстав для задоволення позовних вимог, ОСОБА_1 посилався на те, що внаслідок неправомірного притягнення його до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 122 КУпАП, йому була завдана моральна шкода, яка полягала у душевних стражданнях і позбавленні психічного благополуччя, внаслідок чого він був позбавлений можливості вести звичайний спосіб життя, що виражалось у неодноразовому виникненні конфліктних ситуацій із знайомими та близькими, після чого у нього виникав стресовий стан та погане самовідчуття, безсоння, дратівливість, що приводило до порушення мікроклімату в сім`ї. Більше того, для відновлення своїх порушених прав він змушений був звертатися до суду з приводу незаконного притягнення до адміністративної відповідальності, витрачаючи при цьому свій особистий час, гроші та здоров`я, що безпосередньо внесло зміни до звичайного способу мого життя.

Виходячи з наведеного та з урахуванням того, що позивач був притягнутий до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу працівником патрульної поліції безпідставно, колегія суддів вважає доведеним факт наявності моральної шкоди, що завдана позивачу провадженням у справі про адміністративне правопорушення, яка полягає у приниженні честі, гідності, моральних переживаннях, почуття образи, емоційної напруги, нервозності та інших негативних переживань, викликаних незаконним притягненням до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, яке він не вчиняв, зазначених у позовній заяві.

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Європейський суд з прав людини у справі «Тома проти Люксембурга» (2001 рік), використав принцип, по якому сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Відтак, при визначенні розміру компенсації моральної шкоди, колегія суддів виходить із загальних засад розумності, справедливості, пропорційності та враховує тривалість судового розгляду адміністративної справи з оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення, який здійснювався судами двох інстанцій із 7 жовтня 2018 року до 10 березня 2019 року, тобто дещо більше п`яти місяців, необхідність зміни нормального життєвого стану, докладання додаткових зусиль, витрачання часу і коштів для доведеності своєї невинуватості, а тому вважає, що на користь позивача слід стягнути моральну шкоду у розмірі 3 000 грн.

При цьому колегія суддів враховує, що позивачем не доведено, що на відновлення отриманих ним моральних страждань необхідно стягнути моральну шкоду у розмірі 26 138,00 грн.

Аргументи позивача про те, що відповідно до положень частини другої статті 13 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди у даному випадку необхідно провадити саме виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом колегія суддів відхиляє як безпідставні, оскільки встановлені обставини свідчать, що розгляд патрульним поліцейським Управління патрульної поліції в Хмельницькій області справи про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі відносно ОСОБА_1 , тривав не більше чотирьох хвилин, а оскарження за результатом такого розгляду прийнятої уповноваженою особою постанови в порядку адміністративного судочинства не може вважатися фактом перебування особи, яка уже притягнута до адміністративної відповідальності, під слідством чи судом.

Разом з тим, слід звернути увагу, що в частині першій статті 13 Закону № 266/94-ВР визначено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

У постанові від 20 вересня 2018 року в справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію про те, що при визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, проте суд також має оцінити надані позивачем докази, визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Такий же висновок викладено й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19).

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з підстав недоведеності заявлених вимог не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності.

Моральна шкода у визначеному розмірі 3 000 грн повинна стягуватися з Державного бюджету України, що відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18), в якій вказано, що резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.

З огляду на те, що на підставі пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір при поданні позовної заяви та апеляційної скарги з позивача не справлявся, то судові витрати у вигляді судового збору за розгляд справи в судах згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 8 квітня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області в особі Департаменту патрульної поліції в Хмельницькій області, Державної казначейської служби України, третя особа - поліцейський 1 батальйону 2 роти Управління патрульної поліції в Хмельницькій області молодший лейтенант поліції Плоскун Владислав Юрійович, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 3 000 грн (три тисячі гривень).

У задоволенні решти вимог позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: Н.В. Ігнатченко

С.А. Голуб

Д.О. Таргоній