справа № 359/924/20
головуючий у суді І інстанції Борець Є.О.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Зиль Т.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Бориспільського районного нотаріального округу Куницький Віталій Васильович, про визнання недійсними свідоцтв про право власності та свідоцтв про право на спадщину за заповітом, скасування державної реєстрації права власності на частку в домоволодінні та земельній ділянці, визнання права власності на ці об`єкти нерухомого майна,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом та посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її матір ОСОБА_3 , якій належало домоволодіння по АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,162 га з кадастровим номером :03:006:0101 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована по АДРЕСА_1 . За життя ОСОБА_3 склала заповіт, яким все своє майно вона заповіла позивачу. ОСОБА_1 у встановленому порядку прийняла спадщину, що відкрилась після смерті її матері ОСОБА_3 , та набула право власності на спадкове домоволодіння та земельну ділянку. Однак приватний нотаріус Бориспільського районного нотаріального округу Куницький В.В. видав позивачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку в домоволодінні по АДРЕСА_1 та 1/2 частку в земельній ділянці площею 0,162 га з кадастровим номером :03:006:0101 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку), розташованій по АДРЕСА_1 . Право власності на іншу 1/2 частку в цих об`єктах нерухомого майна було оформлено за ОСОБА_2 на підставі свідоцтв про право власності, виданих приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Куницьким В.В. Тому ОСОБА_1 просила суд визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видані на її ім`я; визнати недійсними свідоцтва про право власності, видані на ім`я відповідача; скасувати державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частку в спадковому домоволодінні та 1/2 частку в земельній ділянці; визнати за позивачем право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,162 га з кадастровим номером :03:006: 0101 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку), розташовану по АДРЕСА_1 .

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 травня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимого в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції було неправильно трактовано позовні вимоги скаржника, оскільки остання не ініціювала спір про розподіл майна подружжя, а тільки захищала свої інтереси та своє особисте майно, яке мала би успадкувати після померлої матері.

Зазначає, що нотаріус приховав той факт від скаржника, що видав відповідачу свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя, оскільки достовірно знав, що був порушений порядок його видачі, який врегульовано статтею 71 ЗУ «Про нотаріат» та главою 11 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя апелянт вже дізналась під час розгляду справи по суті.

Звертає увагу суду на те, що не розповсюджується режим спільної сумісної власності на майно, яке визначене у ст. 57 СК України.

Посилається на висновки викладені у постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року справа № 1311/832/12,від 12 листопада 2018 року в справі № 753/6139/14-ц, від 12 червня 2019 року в справі № 409/1959/15-ц, від 24 квітня 2020 року у справі № 622/999/16-ц.

Наголошує на тому, що відповідач незаконно та безпідставно володіє Ѕ часткою земельної ділянки.

6 серпня 2021 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Відішенка О.В., в якому відповідач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Вказує, що позивачем у апеляційній скарзі не зазначено, які саме обставини, що мають значення для справи, були неповно з`ясовані судом першої інстанції.

Зазначає, що в позовній заяві відсутні будь-які вимоги щодо начебто неправомірних дій третьої особи.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Мазуренко С.С. просив апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на вказану поштову адресу ( Т.2, а.с. 21, 34).

Від третьої особи Куницького В.В. , 21 вересня 2021 року надійшла заява на електронну адресу суду, в якій він зазначає, що не може прибути в судове засідання, оскільки перебуває на лікуванні в Щасливській амбулаторії Бориспільського району Київської області. Клопотання про відкладення розгляду справи не заявив.

15 вересня 2021 року від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Відішенка О.В. на адресу Київського апеляційного суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

В обґрунтування клопотання представник вказував на те, що перебуває за кордоном, а тому не може бути присутнім в судовому засіданні.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Жодних обставин, які необхідно встановити за участі представника відповідача, адвокат у клопотанні не зазначає.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову суду першої інстанції виходив із того, що приватний нотаріус Бориспільського районного нотаріального округу Куницький В.В. цілком законно видав ОСОБА_2 свідоцтва про право власності щодо 1/2 частки в домоволодінні та 1/2 частки в земельній ділянці, а ОСОБА_1 - свідоцтва про право на спадщину за заповітом на іншу 1/2 частку у вказаних об`єктах нерухомого майна. Тому суд першої інстанції дійшов висновку, що підстави для визнання недійсними цих правовстановлюючих документів та скасування державної реєстрації за відповідачем права власності на 1/2 частку в домоволодінні та 1/2 частку в земельній ділянці відсутні.

Апеляційний суд в повній мірі погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 4 грудня 1998 року ОСОБА_2 уклав шлюб з ОСОБА_3 . Після державної реєстрації шлюбу ОСОБА_3 було присвоєно прізвище « ОСОБА_3 ». Це підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 30 січня 2014 року (а.с.4).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 народилась дочка ОСОБА_1 . Ця обставина підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 2 серпня 2000 року (а.с.5).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Ця обставина підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 19 червня 2018 року (а.с.100), після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої ввійшло наступне спадкове майно: домоволодіння по АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,162 га з кадастровим номером :03:006:0101 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд розташована по АДРЕСА_1 .

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Здійснення права на спадкування врегульовано положеннями глави 87 ЦК України.

Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з частинами першою та другою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця,

у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (статті 1261 ЦК України).

За життя ОСОБА_3 склала заповіт, а саме 15 березня 2000 року (а.с.180), яким все своє майно вона заповіла своєму чоловікові ОСОБА_2 .

Потім, 21 лютого 2009 року ОСОБА_3 склала заповіт (а.с.107), яким все своє майно вона заповіла своїй дочці ОСОБА_1 .

Як убачається із матеріалів справи, за заявою відповідача приватний нотаріус Бориспільського районного нотаріального округу Куницький В.В. видав ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.151, 154) на 1/2 частку в домоволодінні по АДРЕСА_1 та іншу 1/2 частку в земельній ділянці площею 0,162 га з кадастровим номером :03:006:0101 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибній ділянці), розташованій по АДРЕСА_1 .

В той же час 19 січня 2019 року приватний нотаріус Бориспільського районного нотаріального округу Куницький В.В. видав ОСОБА_2 свідоцтва про право власності (а.с.141, 149) на 1/2 частку в домоволодінні по АДРЕСА_1 та 1/2 частку в земельній ділянці площею 0,162 га з кадастровим номером :03:006:0101 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку), розташовану по АДРЕСА_1 .

Спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину).

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

За змістом статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач вказує, що приватний нотаріус Бориспільського районного нотаріального округу Куницький В.В. безпідставно видав їй свідоцтво про право власності лише на половину домоволодіння та земельної ділянки, оскільки право власності на указані об`єкти на її погляд належать її померлій матері в цілому на праві особистої власності, тому приватний нотаріус безпідставно визнав за її батьком, як пережившим подружжям право власності на частину майна набутого за час шлюбу, як спільної сумісної власності.

Однак такі доводи апеляційної скарги не можна визнати доведеними з урахуванням наступного.

Відповідно до висновку викладеного у постанові Верховного Суду від 1 квітня 2020 року у справі №462/518/18 факт реєстрації нерухомого майна, придбаного в період шлюбу, на одного з подружжя не означає, що воно належить тільки особі, на ім`я якої воно зареєстроване. Таке майно є спільною сумісною власністю.

Так, будинок, що є предметом спору, зареєстровано за ОСОБА_3 на праві особистої власності, що підтверджується наявним у матеріалах справи свідоцтвом (а.с. 143), однак доказів, що право на будинок ОСОБА_3 набула в порядку приватизації не має.

Позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 та свідки, які були допитані у судовому засіданні у суді першої інстанції зазначають про те, що спірний будинок був побудований за часів шлюбу.

В матеріалах справи відсутні докази, які свідчили б про те, що будинок був побудований за особисті кошти померлої.

Доводи апеляційної скарги про те, що будинок було побудовано за позичені від матері померлої кошти не можна визнати такими, що доводять отримання цих коштів не в інтересах сім`ї померлої, а в особисту власність померлої, та що відповідач, як чоловік померлої не приймав участі у набутті у спільну власність спірного будинковолодіння.

Крім того, відповідач надав до матеріалів справи докази, які свідчать, що ним було продано належну йому квартиру, грошові кошти від продажу якої були витрачені в інтересах сім`ї.

Отже, доказів у спростування обставин, що будинок було побудовано виключно за особисті кошти померлої, сторона позивача не надала.

Відповідно до ст.22 КпШС України, що був чинним до 1 січня 2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, вважалось його спільною сумісною власністю. Подружжя користувалось рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно з ч.1 ст.24 КпШС України, що був чинним до 1 січня 2004 року, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, було власністю кожного з них.

Як роз`яснив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 5 жовтня 2020 року у справі №537/78/19 (провадження №61-17347св19), положення сімейного законодавства свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована тим із подружжя, який оспорює поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. В такому випадку тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція неодноразово була викладена у постановах Верховного Суду України (див від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17) та постановах Верховного Суду (див. від 6 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 5 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц).

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Згідно з ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірний житловий будинок набутий сторонами під час шлюбу, джерелом його набуття є спільні сумісні кошти, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим нотаріус правомірно встановив, що об`єктом спадщини після смерті матері позивача є лише половина спірного будинковолодіння, оскільки інша половина належить відповідачеві.

З урахуванням наведеного, дії приватного нотаріуса щодо визнання за відповідачем права власності на Ѕ частину спірного будинку, як частину у спільній сумісній власності є правомірним, а решту половини будинку, як частину, що належить матері позивачки з урахуванням заповіту приватний нотаріус оформив повністю за позивачкою, як особою, на користь якої складено заповіт.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.182 постанови №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Однак, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15, та постанові Верховного Суду від 25 лютого 2019 року №199/2099/17.

З врахуванням наведеного, оскільки споруджений на земельній ділянці житловий будинок, являється спільним майном подружжя, тому слід визнати, що з моменту набуття права власності на житловий будинок, до відповідача перейшло право власності і на земельну ділянку під ним в частці, розмір якої відповідає частці у будинку.

Таким чином висновок суду першої інстанції про те, що приватний нотаріус Бориспільського районного нотаріального округу Куницький В.В. цілком законно видав ОСОБА_2 свідоцтва про право власності щодо 1/2 частки в домоволодінні та 1/2 частки в земельній ділянці, а ОСОБА_1 - свідоцтва про право на спадщину за заповітом на іншу 1/2 частку у вказаних об`єктах нерухомого майна є правильним, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Доводів, які свідчать про порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення згідно із ч. 3 ст. 376 ЦПК України, апеляційна скарга не містить та судом апеляційної інстанції не встановлені відповідні порушення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні та підлягає залишенню без змін на підставі ст. 375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 вересня 2021 року.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба