н/п 2/490/4875/2021
Центральний районний суд м. Миколаєва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2021 року м. Миколаїв

Суддя Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатін О.В., дослідивши позовну заяву ОСОБА_1 до держави Україна в особі Миколаївської обласної прокуратури, Головного управління Державної казначейської служби України в Миколаївській області про визнання незаконними інших процесуальних дій прокурора, відшкодування моральної шкоди за обмеження прав на захист потерпілого і невнесення в ЄРДР відомостей з заяви потерпілого, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовною заявою до держави Україна в особі Миколаївської обласної прокуратури, Головного управління Державної казначейської служби України в Миколаївській області про визнання незаконними інших процесуальних дій прокурора, відшкодування моральної шкоди за обмеження прав на захист потерпілого і невнесення в ЄРДР відомостей з заяви потерпілого.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.12.2021 року головуючим судею визначено суддю Саламатіна О.В.

28.12.2021 року матеріали справи передано судді.

Суддя, вирішуючи питання щодо можливості відкриття провадження за даною позовною заявою встановиви таке.

У відповідності до приписів частин 1 та 2 статті 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Судом встановлено, що предметом даного позову є дві вимоги:

- Визнання незаконними, неправомірними рішення, дії, бездіяльність посадової особи, керівника органу прокуратури, виконання у невстановленому порядку і строки інших процесуальних дій не зазначених у статтях 55, 214 Закону України від 13 квітня 2012 року №4651- VI, які порушили конституційні права позивача на захист його прав і свобод судом (ч.1 ст. 55) та правона захист свої прав і свобод будь-яким не забороненим законом способом від протиправних посягань на них (ч.6 ст.55) та право людини на ефективні засоби правового захисту навіть у випадку, якщо його права людини порушили особи, які діяли як офіційні особи (ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 2 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права) та завдали моральної шкоди.

- Стягнення з Головного управління Державної казначейської служби України в Миколаївській області на користь позивача в порядку відшкодування моральної шкоди в сумі, що складає 239300,00 грн.

При цьому, у статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно зі статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Відповідно до приписів частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Судова юрисдикція це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Частиною першою статті 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинств.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст.3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Як вбачається із змісту позовної заяви позивач крім стягнення моральної шкоди також ставить перед судом вимогу про визнання незаконними, неправомірними рішення, дії, бездіяльність посадової особи, керівника органу прокуратури.

При чому, вказані неправомірні, на думку позивача, рішення, дії та бездіяльність полягали в виконанні у невстановленому порядку і строки інших процесуальних дій не зазначених у статтях 55, 214 Закону України від 13 квітня 2012 року №4651- VI. Зокрема, як вбачається з тексту позовної заяви, на думку позивача, перший заступник керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва Сергій Луговський не здійснив організацію і процесуальнекерівництво досудовим рослідуванням, не вирішив відповідно до законів України інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними слідчими і розшуковими діями органів правопорядку,досудового розслідування відділення поліції №1 і Миколаївського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області; не вніс до ЄРДР відомості з заяви позивача про вчинення щодо нього злочинів; не вручив позивачу пам`ятку про права потерпілого, не визначив прокурора для здійснення нагляду за додержанням законів під час здійснення досудового слідства тяжких і особливо тяжких злочинівз-за чого слідчий не вніс до ЄРДР відомості з його заяви і, відповідно злочини не розслідувалися, докази не збиралися, нікого не повідомлено про підозру і обвинувальний акт не переданий в суд.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що «фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Статтею 1 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) встановлено, що кримінальне провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

При цьому, пунктом 18 частини 1 статті 3 КПК України встановлено, що здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні віднесено саме до повноважень слудчого судді.

В статті 303 КПК України наведено перелік рішень, дій чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування.

Так, у відповідності до приписів пункту 1 частини 1 статті 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.

При цьому, частинами 1-3 статті 306 КПК України встановлено, що скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора розглядаються слідчим суддею місцевого суду, а в кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - слідчим суддею Вищого антикорупційного суду згідно з правилами судового розгляду, передбаченими статтями 318-380 цього Кодексу, з урахуванням положень цієї глави.

Скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування розглядаються не пізніше сімдесяти двох годин з моменту надходження відповідної скарги, крім скарг на рішення про закриття кримінального провадження, які розглядаються не пізніше п`яти днів з моменту надходження скарги.

Розгляд скарг на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування здійснюється за обов`язкової участі особи, яка подала скаргу, чи її захисника, представника та слідчого, дізнавача чи прокурора, рішення, дії чи бездіяльність яких оскаржується. Відсутність слідчого, дізнавача чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарг.

Статтею 307 КПК України встановлено, що за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора постановляється ухвала згідно з правилами цього Кодексу.

Таким чином, оскільки контроль за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні здійснюється слідчими суддями у відповідності до приписів КПК України, позовна вимога ОСОБА_1 про визнання незаконними, неправомірними рішення, дії, бездіяльність посадової особи, керівника органу прокуратури, виконання у невстановленому порядку і строки інших процесуальних дій не зазначених у статтях 55, 214 Закону України від 13 квітня 2012 року №4651- VI, які порушили конституційні права позивача на захист його прав і свобод судом (ч.1 ст. 55) та правона захист свої прав і свобод будь-яким не забороненим законом способом від протиправних посягань на них (ч.6 ст.55) та право людини на ефективні засоби правового захисту навіть у випадку, якщо його права людини порушили особи, які діяли як офіційні особи (ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 2 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права) та завдали моральної шкоди, не може бути розглянута в порядку цивільного судочинства.

Судовий захист особою своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів гарантується. Втім, таке звернення до суду обумовлене дотриманням вимог процесуального закону, що надає можливість доступу особи до правосуддя та отримання нею судового захисту, гарантованого статтею 55 Конституції України.

Як свідчить прецедентна практика Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

При цьому слід враховувати, що право на справедливий суд охоплює не лише стадію розгляду справи по суті, але також дотримання всіх процедур, що передбачені національним законодавством і повинні відбуватися до відкриття провадження у справі.

Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України" (заява № 24402/02), від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України" (заява № 49069/11), право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Тим не менш, обмеження, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, що залишається для особи, у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть права була порушена. Більш того, обмеження не відповідає п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну ціль та якщо немає розумного співвідношення між засобами, що застосовуються та ціллю, якої прагнуть досягти.

Відтак, механізм реалізації вищевказаного права, яке закріплене в Основному Законі, включає в себе необхідність дотримання вимог процесуального законодавства при зверненні до суду.

Відповідно до частин 4 та 5 статті 188 ЦПК України, не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом та щодо яких законом визначена виключна підсудність різним судам.

У відповідності до приписів пункту 2 частини 4 статті 185 ЦПК України позовна заява повертається у випадку порушення правил об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 188 цього Кодексу).

Підстав для застосування положень ст. 188 ЦПК України судом не встановлено.

За таких обставин, враховуючи, що у позовній заяві порушено правила об`єднання позовних вимог, позовна заява ОСОБА_1 до держави Україна в особі Миколаївської обласної прокуратури, Головного управління Державної казначейської служби України в Миколаївській області про визнання незаконними інших процесуальних дій прокурора, відшкодування моральної шкоди за обмеження прав на захист потерпілого і невнесення в ЄРДР відомостей з заяви потерпілого, повертається позивачу ОСОБА_1 .

Враховуючи вищевикладене, повернення позовної заяви у відповідності до статті 185 ЦПК України не є порушенням права на справедливий захист та не може вважатися обмеженням права доступу до суду, оскільки не позбавляє права позивача на повторне звернення до суду із позовом (частина 7 статті 185 ЦПК України).

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 4 ст. 185 ЦПК України, суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до держави Україна в особі Миколаївської обласної прокуратури (54001, м. Миколаїв, вул. Спаська, 28, ), Головного управління Державної казначейської служби України в Миколаївській області (54055, м. Миколаїв, проспект Центральний, 141-В, ) про визнання незаконними інших процесуальних дій прокурора, відшкодування моральної шкоди за обмеження прав на захист потерпілого і невнесення в ЄРДР відомостей з заяви потерпілого, повернути позивачу.

Роз`яснити позивачу, що відповідно до ч. 7 ст.185 ЦПК України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Ухвала набирає законної сили в порядку встановленому статтею 261 ЦПК України.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі в 15-денний строк апеляційної скарги.

Суддя О.В. Саламатін