Справа № 308/6448/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 грудня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Бисаги Т.Ю. і Джуги С.Д.,

з участю секретаря Микуляк Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 04 вересня 2020 року (у складі судді Бедьо В.І.) за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу - Щелкова Дениса Михайловича, та товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», про визнання незаконними рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом у червні 2018 р.

Просила визнати незаконними, недійсними та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу - Щелкова Дениса Михайловича,індексний номер: 31001962 від 18.08.2016 р., індексний номер: 30999784 від 18.08.2016 р., індексний номер: 31000459 від 18.08.2016 р., а також записи про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: № 15975678 від 15.08.2016 р., № 15973202 від 15.08.2016 р., № 15973863 від 15.08.2016 р.

На обґрунтування позовних вимог указала, що 22.11.2016 р. позивач отримала від ТОВ «Кей-Колект» (надалі - Товариство) вимогу про звільнення житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , унаслідок того, що 15 серпня 2016 р. Товариство набуло в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», право власності на вказану квартиру.

Рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щелкова Д.М. від 18.08.2016 р. за Товариством зареєстроване право власності на нерухоме майно, яке належить позивачеві, а саме: земельна ділянка площею 0,0247 га за адресою: АДРЕСА_2 , квартира з мансардою за адресою: АДРЕСА_2 , та вбудовані приміщення за цією ж адресою.

Вважає реєстрацію незаконною, оскільки така здійснена з порушенням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових права на нерухоме майно та їх обтяжень», «Порядку реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Закону України «Про іпотеку».

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 04.09.2020 р. (а.с.92-93) позовні вимоги в частині вимог про скасування рішень про державну реєстрацію прав на нерухоме майно і записів про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно залишено без розгляду.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 04.09.2020 р. у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Указане судове рішення мотивоване недоведеністю позовних вимог.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені та доречні доводи скарги зводяться до такого:

-Суд не з`ясував питання правонаступництва Товариства у спірних правовідносинах;

-Приватний нотаріус не з`ясував розміру узгодженої суми заборгованості, а така безпосередньо впливає на розрахунки між учасниками спору;

-Судом не надано оцінки рішеннюнотаріуса про реєстрацію права власності на нерухоме майно за Товариством, яке було прийнято 18.08.2016 р., а сама реєстрація проведена 15.08.2016 р.;

-Суд не дав належної оцінки питанню проведеної Товариством оцінки майна позивача;

-Судом не було визнано явку приватного нотаріуса обов`язковою, що унеможливило повний і всебічний розгляд справи.

У письмовому відзиві Товариство просить залишити апеляційну скаргу без задоволення. Узагальнені заперечення зводяться до такого:

-Питання чинності та правомірності договорів факторингу та відступлення права вимоги були вже розглянуті ВС у справі № 369/5388/16-ц (постанова ВС від 09.07.2018 р.);

-Законодавством не передбачено обов`язку кредитора (іпотекодержателя) узгоджувати з кимось розмір заборгованості при звернення стягнення на предмет іпотеки;

-Відповідно до п.13 ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» датою і часом державної реєстрації прав вважається дата і час реєстрації відповідної заяви, за результатами розгляду якої державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію права (Товариство подало заяву 15.08.2016 р., а рішення про реєстрацію прийнято реєстратором 18.08.2016 р.);

-Товариство надало державному реєстратору всі необхідні документи для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, в зв`язку з чим і підстав для відмови в державній реєстрації не було.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник - адвокат Марченко Р.М., підтримали апеляційну скаргу в повному обсязі. Представник Товариства - адвокат Дорош І.І., не визнала скарги з підстав, викладених у письмовому відзиві.

Переглянувши справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про скасування оскарженого рішення із постановленням нового по суті позовних вимог із таких мотивів.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не наведено жодних обґрунтувань і не надано жодних доказів, які згідно зі статтею 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вказували б на правові підстави для відмови приватним нотаріусом у державній реєстрації прав та їх обтяжень на нерухоме майно передане в іпотеку; доводи позивача щодо виправлень у договорі іпотеки не стосуються предмету позову; позивачем не доведено факт порушення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим Д.М. норм чинного законодавства при прийнятті рішень від 15.08.2016 р. про реєстрацію права власності та здійснення реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за Товариством.

При цьому, судом були встановлені наступні факти й обставини.

26.04.2007 р. між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» був укладений договір іпотеки 0 на забезпечення виконання всіх грошових зобов`язань позивачки за кредитним договором №0 від 26.04.2007 р. у розмірі 175 000 доларів США, за умовами якого іпотекодавець передала в іпотеку нерухоме майно: земельну ділянку площею 0, 0247 га за адресою: АДРЕСА_2 ; квартиру з мансардою за адресою: АДРЕСА_1 ; вбудовані приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Договором факторингу № 1 і договором про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 12.12. 2011 р. ПАТ «УкрСиббанк» відступило право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки ТОВ «Кей-Колект».

15.08.2016 р. на підставі рішення від 18.08.2016 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим Д.М. зареєстровано право власності на належне ОСОБА_1 нерухоме майно, а саме: земельну ділянку площею 0, 0247 га за адресою: АДРЕСА_2 ; квартиру з мансардою за адресою: АДРЕСА_1 ; вбудовані приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , за ТзОВ«Кей-Колект» на підставі договору іпотеки № 0 від 26.04.2007 р., посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Семен Є.В., зареєстрованого за № 607.

Колегія суддів апеляційного суду не може погодитися із висновками суду першої інстанції по суті спірних правовідносин через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та неправильне застосування норм матеріального права.

Правова позиція апеляційного суду ґрунтується на такому.

Предметом оскарження у цій справі є рішення приватного нотаріуса Щелкова Д.М. від 15.08.2016 р. про державну реєстрацію прав на належне ОСОБА_1 нерухоме майно за ТОВ «Кей-Колект» на підставі договору іпотеки № 0 від 26.04.2007 р., укладеного між ОСОБА_1 (іпотекодавець) і акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (іпотекодержатель).

Спірні правовідносини врегульовано Законами України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на момент учинення реєстраційної дії, надалі - Закон № 1952-ІV), «Про іпотеку» та постановою КМ України від 25.12.2015 р. за № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

За приписами ст. 2 ч.1 п.1 Закону України № 1952-ІV (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин - 15.08.2016 р.) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

Відповідно до ч.3 ст. 10 цього ж Закону державний реєстратор:

1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема:відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом;відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав;відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах;наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації;

2) перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення;

3) під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних інформаційних систем, документів та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником.Органи державної влади, підприємства, установи та організації зобов`язані безоплатно протягом трьох робочих днів з моменту отримання запиту надати державному реєстратору запитувану інформацію в паперовій та (за можливості) в електронній формі;

4) під час проведення державної реєстрації прав на земельні ділянки використовує відомості Державного земельного кадастру шляхом безпосереднього доступу до нього у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України;

5) відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до нього записи про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав;

6) присвоює за допомогою Державного реєстру прав реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна під час проведення державної реєстрації прав;

7) виготовляє електронні копії документів та розміщує їх у реєстраційній справі в електронній формі у відповідному розділі Державного реєстру прав (у разі якщо такі копії не були виготовлені під час прийняття документів за заявами у сфері державної реєстрації прав);

8) формує документи за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав;

9) формує та веде реєстраційні справи у паперовій формі.

10) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Згідно з положеннями ст. 22 ч.1 Закону України № 1952-ІV документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Електронні документи, подані для проведення державної реєстрації прав, оформляються згідно з вимогами, встановленими цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.Не розглядаються документи з підчищеннями або дописками, закресленими словами та іншими не обумовленими в них виправленнями, заповнені олівцем, з пошкодженнями, що не дають змоги однозначно тлумачити їх зміст, а також оформлені з порушенням вимог законодавства.

Відповідно до вимог ст. 24 ч.1. ч.2 цього Закону в державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо:

1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону;

2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою;

3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом;

4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження;

5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями;

6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно;

7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем;

8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав;

9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію;

10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі;

11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав

2. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав.Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття.

4. Відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у пункті 6 частини першої цієї статті, не застосовується у разі: державної реєстрації речових прав на нерухоме майно на підставі рішення суду щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно;державної реєстрації права власності на нерухоме майно з відкриттям розділу в Державному реєстрі прав та перенесенням щодо такого права власності обтяження, державну реєстрацію якого проведено у спеціальному розділі Державного реєстру прав; державної реєстрації права власності на нерухоме майно, що набувається у результаті його примусової реалізації відповідно до закону.

Тобто, наявність обтяжень майна є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, в зв`язку з чим у випадку наявності арештів предмету іпотеки чи всього майна боржника реєстратор повинен відмовити у проведенні зверненнястягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку(постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 р. у справі № 755/5072/17).

Указаний висновок ВП ВС перестав бути актуальним у частині ст. 37 Закону України «Про іпотеку» для банків і фінансових установ лише з моменту введення у дію Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» - з 04.02.2019 р. (постанови ВС від 22.01.2020 р. у справі № 201/13251/17 та від 12.11.2020 р. у справі № № 405/812/19).

Між тим, право власності на іпотечне майно було зареєстроване за Товариством 15.08.2016 р. за наявності державної реєстрації обтяжень у виді заборони на нерухоме майно від 26.04.2007 р. (а.с.13-21).

І хоча зареєстроване обтяження виникло на підставі договору іпотеки від 26.04.2007 р., однак у силу положень ст. 24 Закону України № 1952-ІV (у редакції станом на 15.08.2016 р.) і вказаних правових висновків ВС зареєстровані обтяження предмета іпотеки є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержателем і для державної реєстрації за ним права власності на цей об`єктдо того часу, поки таке обтяження не буде знято.

Висновок суду першої інстанції із цього приводу базується на чинній редакції ст. 24 Закону України № 1952-ІV, яка введена в діюлише з 04.02.2019 р., тобто суд застосував до спірних правовідносин закон, який не підлягав застосуванню.

Окрім того, колегія суддів зауважує наступне.

Згідно з положеннями ст. 35 ч.1 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

За приписами ст. 37 ч.ч.1-3 цього Закону іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцюперевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Відповідно до умов договору іпотеки № 0 від 26.04.2007 р. сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом досудового врегулювання на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, зокрема, способом передачі останньому права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

У цьому випадку іпотекодержатель надсилає рекомендованим листом іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, у якому зазначає, який із способів задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачені ст. 36 ч.3 Закону України «Про іпотеку», застосовується іпотекодержателем для задоволення своїх вимог (ст. 5 п.п.5.1.-5.3. Договору).

Згідно з п.57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 25.12.2015за № 1127 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі.

У матеріалах справи відсутні докази дотримання Товариством указаних вимог законодавства та умов договору іпотеки.

Надана Товариством під час апеляційного перегляду справи адресована ОСОБА_1 вимога про усунення порушень основного зобов`язання, яка містить відомості про загальну заборгованість з повернення кредиту станом на 14.01.2014 р. у сумі 176163.45 доларів США, не може слугувати таким доказом, оскільки видана та направлена адресату14.01.2014 р., а державна реєстрація права власності на іпотечне майно за Товариством здійснена 15.08.2016 р.

До того ж, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в іпотечному повідомленні слід зазначати конкретний спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, який бажав реалізувати іпотекодержатель.

Конкретні вимоги до інформації, яка повинна бути там зазначена в повідомленні, визначена Законом України «Про іпотеку» та Порядком державної реєстрації правна нерухоме майно та їх обтяжень.

Аналізуючи зазначені акти, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27.03.2019 р. у справі № 520/17304/15-ц дійшла висновку, що при зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом перереєстрації права власності на предмет іпотеки за кредитором у іпотечному повідомленні повинен бути зазначений самеданий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, а не будь-який інший.

У наданій же Товариством вимозі зазначено про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації права власності (ст. 37 Закону України «Про іпотеку») або продаж від імені ТОВ «Кей-Колект» будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу предмета іпотеки в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», тобто мав місце альтернативний, а не конкретний варіант.

На нотаріуса як на державного реєстратора під час вчинення такої реєстраційної дії законом покладено обов`язок не тільки формально перевірити наявність поданих документів за переліком, передбаченим Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, необхідних для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, а й, передусім, встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства. При вчиненні реєстраційної дії нотаріус, перевіривши подані документи на їх відповідність вимогам пункту 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень№ 1127 зобов`язаний також перевірити дійсність заявленої вимоги на момент такого звернення, правильність розрахунку розміру заборгованості, встановити відповідність вартості предмета іпотеки заявленим вимогам.

Колегія суддів із приводу питання ціни предмету іпотеки зауважує наступне.

Згідно з п.1.2постанови Кабінету Міністрів України від 21.08.2014 р. № 358 «Деякі питання реалізації положень Податкового кодексу України щодо оцінки майна»,чинної на час складення висновків про вартість майна від 10.08.2016 р.,інформація із звіту про оцінку майна, звіту про експертну грошову оцінку земельних ділянок (далі - звіт про оцінку), що складений для цілей оподаткування, вноситься безперешкодно та безоплатно до єдиної бази даних звітів про оцінку. Зазначена інформація складається за встановленою Фондом державного майна формою та є додатком до звіту. Строк дії звіту про оцінку, що не може перевищувати шість місяців з дати оцінки, зазначається в такому звіті. Звіт про оцінку є дійсним за умови включення інформації з нього до єдиної бази даних звітів про оцінку.

Даних про те, що інформація зі звітів про оцінку майна включена до єдиної бази даних звітів про оцінку, в матеріалах справи немає, у зв`язку з чим звіти про оцінку спірногомайна, яке є предметом іпотеки (висновки про вартість об`єктів незалежної оцінки) (а.с.152-154) не можуть бути визнані дійсними.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 29.09.2021 р. у справі № 310/2400/18 (провадження № 61-21539св19).

Верховний Суд у вказаній постанові також зауважив, що інформація про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, повинна погоджуватися з іпотекодержателем, оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна.

Однак, такого погодження не встановлено.

Вирішуючи спір, колегія суддів бере до уваги, що в разі звернення на предмет іпотеки у судовому порядку боржник не позбавлений можливості перевірки дотримання прав під час відповідних процедур, проте при позасудовому порядку саме дотримання процедури звернення стягнення є гарантією не порушення його прав.

Згідно з вимогами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам закону оскаржене рішення суду першої інстанції не відповідає.

За встановлених обставин колегія суддів вважає, що позов по суті заявлених вимог є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

Разом із тим, позивач заявила вимогу про скасування державної реєстрації права власності до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щелкова Д.М. і суд першої інстанції вважав приватного нотаріуса належним відповідачем.

Однак, апеляційний суд із цим погодитись не може.

Так, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина друга статті 48 ЦПК України).

Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року в справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63).

Спір про скасування про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, і про скасування державної реєстрації прав треба розглядати як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. Аналогічний висновок викладено, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункт 36).

Зміст і характер відносин між учасниками справи та встановлені судом першої інстанції обставини справи підтверджують, що спір у позивача існує саме з ТОВ «Кей-Колект» із приводу порушення ним права власності позивача на нежитлові приміщення внаслідок дій щодо перереєстрації цього права.

Отже, позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності на вказане майно не може бути звернена до приватного нотаріуса, якого позивач визначив відповідачем. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі навіть третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача, і немає визначених процесуальним законом підстав для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39).

У зв`язку з наведеним у задоволенні позову в частині вимог щодо приватного нотаріуса Щелкова Д.М. належить відмовити.

Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та відповідно до положень ст. 376 ч.1 п.1, п.4 ЦПК України суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування оскарженого рішення і постановлення нового про задоволення позову щодо ТОВ «Кей-Колект».

Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України понесені ОСОБА_1 судові витрати на загальну суму 3374.40 грн. належить покласти на відповідача - ТОВ «Кей-Колект» (а.с.1, 112).

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1, п.4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 2.Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 04 вересня 2020 року скасувати. 3.Позов ОСОБА_1 доприватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щелкова Дениса Михайловича та товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про визнання незаконними рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень задовольнити частково. 4.Визнати незаконними і скасувати рішення про державну реєстрацію та їх обтяжень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щелкова Дениса Михайловича, а саме: індексний номер 31001962 від 18.08.2016 р., індексний номер: 30999784 від 18.08.2016 р., індексний номер: 31000459 від 18.08.2016 р., а також записи про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: № 15975678 від 15.08.2016 р., № 15973202 від 15.08.2016 р., № 15973863 від 15.08.2016 р. 5.У позовних вимогах до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щелкова Дениса Михайловича відмовити. 6.Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 26.11.2020 р. у вигляді заборони ДП «СЕТАМ» вчиняти будь-які дії стосовно спірного нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , скасувати. 7.Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на користь ОСОБА_1 3374.40 грн. у відшкодування судового збору. 8.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 9.Повне судове рішення складено 05.01.2022 р.

Судді: