Справа № 753/7777/20 Головуючий 1 інстанція: Сирбул О.Ф.
П О С Т А Н О В А

іменем України

23 вересня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Кашперської Т.Ц.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м.Києва від 16 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,-

в с т а н о в и в:

У травні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, який надалі доповнив і мотивував тим, що 27 лютого 2019 року він позичив відповідачу ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 7500 доларів США, про що відповідач в день позики власноруч склав письмову розписку, згідно якої зобов`язався повернути позику у термін до 31 грудня 2019 року. Вказував, що в обумовлений договором позики строк відповідач кошти не повернув, на його неодноразові вимоги повернути позику не реагує, зустрічей уникає. Вважає, що відповідач має повернути позику і сплатити проценти за користування грошовими коштами відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України на рівні облікової ставки НБУ. Окрім того, у зв`язку із неповерненням грошових коштів відповідач має повернути борг за договором позики згідно ч.2 ст.625 ЦК України з урахуванням 3 % річних від простроченої суми.

Після уточнення вимог, просив стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики у розмірі 7500 доларів США, проценти за користування грошовимим коштами за період із 27 лютого 2019 року по 16 жовтня 2020 року у розмірі 1562,70 доларів США, а також 3 % річних за період із 01 січня 2020 року по 16 жовтня 2020 року у розмірі 203,59 доларів США, а всього стягнути 9266,29 доларів США, судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 16 березня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за позикою у розмірі 7500 доларів США, проценти за користування грошовимим коштами за період із 27 лютого 2019 року по 16 жовтня 2020 року у розмірі 1562,70 доларів США, а також 3 % річних за період із 01 січня 2020 року по 16 жовтня 2020 року у розмірі 203,59 доларів США, а всього стягнуто 9266,29 доларів США, що станом на 16 жовтня 2020 року згідно офіційного курсу НБУ становить 262574,23 грн. Судові витрати по оплату судового збору покладено на відповідача.

Не погоджуючись із рішенням, відповідач ОСОБА_1 в особі представника

- 2 -

адвоката Кушнір О.С. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і направити справу на новий розгляд, посилаючись на неналежну оцінку судом доказів по справі, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Скарга мотивована тим, що відповідач лише один раз отримав судову повістку на 21 жовтня 2020 року, однак подав заяву про відкладення. Надалі він жодних повісток з суду не отримував, що позбавило його права подати відзив, зустрічний позов тощо. Висновки суду про написання ним розписки про отримання коштів від позивача не грунтуються на матеріалах справи. Зазначає, що не пам`ятає даної розписки, текст розписки він не впізнає і що це його почерк сумнівається, а вказані у розписці паспортні дані не належать йому. Вказує, що він з відповідачем та іншими особами заснували компанію у Китаї для постачання соняшникової олії, однак пізніше на початку 2019 року між сторонами виник конфлікт на грунті ведення спльного бізнесу. Вказує, що грошей від позивача він не отримував ні при написанні розписки, ні при розділенні грошей від продажу вантажу. Позивач жодного разу не звертався до нього з приводу добровільного повернення боргу. Суд не врахував, що розписка не містить відомостей про отримання ним коштів, а позивачем до суду не надно доказів про їх передачу. Суд не надав належну оцінку рукописному тексту розписи та не встановив чи виконано напис тексту відповідачем, допустивши неповноту з`ясування обставин справи. Наведене перешкоджає відповідачу звернутися із позовом про визнання розписки нікчемною.

Позивач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно задоволив його позов, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

В суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Кушнір О.С. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримали, просили задоволити та скасувати рішення Дарницького районного суду м.Києва як незаконне.

Позивач ОСОБА_2 та його представник адвокат Постернак О.Г. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, що 27 лютого 2019 року між позивачем

- 3 -

ОСОБА_2 і відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір позики, за яким ОСОБА_2 позичив відповідачу грошові кошти в сумі 7500 доларів США на строк до 31 грудня 2019 року.

Договір позики укладений в письмовій формі шляхом складання відповідачем і підписання обома сторонами розписки, яка містить всі істотні умови договору, в тому числі як суму позики, так і порядок та строк її повернення.

Також, судом встановлено, що в обумовлений договором позики строк 31 грудня 2019 року відповідач ОСОБА_1 позику не повернув.

Вирішуючи спір, суд прийшов до висновків, що у зв`язку із неповерненням позичених коштів відповідач як позичальник порушив права позивача як позикодавця, передбачені ст.ст.1046, 1049 ЦК України, які підлягають захисту, а тому із відповідача на користь позивача слід стягнути борг за договором позики з урахуванням 3 % річних за час прострочення.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно ст.ст.1046, 1049 ЦК України, згідно яких за договором позики позикодавець передає позичальнику у власність гроші, а позичальник зобов'язується повернути таку ж суму. Позичальник повинен повернути гроші в обумовлений догором позики термін.

Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства (ст. 526 ЦК України).

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3 % річних від простроченої суми.

З огляду на викладене суд вірно захистив права позивача та стягнув із відповідача суму позики 7500 доларів США.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися із визначеною судом сумою заборгованості за договором позики, яка підлягає стягненню із відповідача, у зв`язку із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Так, задовольняючи вимоги в частині стягнення процентів за користування грошовими коштами на рівні облікової ставки Національного банку України на підставі ст.1048 ЦК України у розмірі 1562,70 доларів США, суд неправильно застосував норми матеріального права.

Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого

- 4 -

позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

Судом встановлено, що предметом укладеного між сторонами договору позики є іноземна валюта, а саме - долари США, які відповідач зобов`язався повернути позивачу, однак розмір процентів за користування коштами у договорі позики не зазначено.

Стягуючи проценти за договором позики, предметом якого є іноземна валюта, суд не врахував, що облікова ставка НБУ встановлюється виключно для національної валюти України, а тому ч.1 ст.1048 ЦК України і відповідно право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют (облікової ставки), що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.

Такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладено у постанові від 16 січня 2019 року усправі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), де Велика Палата, скасувавши рішення про стягнення процентів за позикою в іноземній валюті та ухваливши в цій частині нове рішення про відмову у позові, вказала, що у випадку отримання позики в іноземній валюті без визначення у договорі процентів, які підлягають сплаті, положення ч.1 ст.1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування, а конвертація суми позики в іноземній валюті в національну валюту України гривню для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ - буде суперечити частинам 1 і 3 ст.1049 ЦК України.

З огляду на викладене, а також невизначення сторонами у договорі позики процентів, які підлягають сплаті, підстави для застосування ч.1 ст.1048 ЦК України і стягнення процентів у спірних правовідносинах відсутні.

Окрім того,стягуючи проценти за користування позикою, суд погодився із нарахуванням суми процентів за період по 16 жовтня 2020 року, хоча строк дії договору позики закінчися 31 грудня 2019 року.

При цьому суд не врахував, що право кредитора нараховувати проценти за договором позики припинилося зі спливом строку її надання, а нарахування процентів поза межами строку дії договору (строку надання позики), тобто після 31 грудня 2019 року, суперечить закону, зокрема ст.1048 ЦК України.

Відповідний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду міститься у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), де Велика Палата вказала, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 та від 04 липня 2018 року по справі № 310/11534/13-ц.

У свою чергу помилкове включення процентів до загальної суми боргу за позикою потягло невірний обрахунок 3 % річних на підставі ч.2 ст.625 ЦК України.

Також, колегія суддів не може погодитися із рішенням суду щодо зазначення у резолютивній частині рішення як про стягнення боргу в іноземній валюті, так і одночасно її еквіваленту у гривні, оскільки таке формулювання може викликати двозначне тлумачення способу виконання рішення сторонами.

- 5 -

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц послалася, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Тому, як суд першої інстанції, так і апеляційний суд помилково зазначили у своїх рішеннях висновок про стягнення з відповідача на користь позивачів боргу одночасно з визначенням у іноземній валюті та в еквіваленті у гривні.

Такий же висновок щодо неправильності зазначення одночасно і валюти і її еквіваленту міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц.

З огляду на те, що позика надавався в іноземній валюті, то стягнення також має відбуватися в іноземній валюті відповідно до позовних вимог ОСОБА_2 .

Аналогічні правові висновки про необхідність ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті, якщо кошти надавалися саме в ній, містяться у ряді постанов Великої Палати Верховного Суду: від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц; від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц.

Такі ж висновки зроблені Верховим Судом України у постанові від 16 вересня 2015 року справі № 6-190цс15 та постанові від 10 лютого 2016 року у справі № 6-1680цс15.

Зазначені порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

При цьому, колегія суддів враховує, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить доводів щодо незаконності рішення в частині стягуваних процентів та розмыру 3 % річних, проте, перевіряючи законність судового рішення за апеляційною скаргою, колегія суддів керується наступним.

Відповідно до приписів ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, дана норма покладає на суд прямий обов`язок вирішити справу у відповідності із приписами норм матеріального права незалежно від доводів апеляційної скарги.

Враховуючи, що при вирішенні спору суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а саме - ч.1 ст.1048 ЦК України, колегія суддів згідно ч.4 ст.367 ЦПК України вважає за необхідне вийти за межі доводів апеляційної скарги з метою дотримання вимог закону.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права і підлягає зміні.

З урахуванням встановлених по справі обставин колегія суддів стягує на користь

- 6 -

позивача борг за договором позики у розмірі 7500 грн., а також згідно позовних вимог на підставі ч.2 ст.625 ЦК України 3 % річних за період за період із 01 січня 2020 року по 16 жовтня 2020 року у розмірі 178,76 доларів США.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач отримав судову повістку лише один раз на 21 жовтня 2020 року, однак подав заяву про відкладення, а надалі він жодних повісток з суду не отримував, що позбавило його права подати відзив, зустрічний позов тощо, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані та такі, що не є передбаченою законом підставою для скасування рішення.

По-перше, усі повістки направлені судом на адресу відповідача, повернуті із відміткою пошти про його відсутність за місцем проживання. Згідно п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за зареєстрованим у встановленому порядку місцем проживання, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Отже, згідно процесуального закону відповідач вважається таким, що належно повідомлений про розгляд справи, а тому підстави для скасування рішення з цих мотивів відсутні.

По-друге, як в апеляційній скарзі, так і в суді апеляційної інстанції відповідач вказав, що він із 01 жовтня 2020 року проживав і працював у м.Дніпрі. При цьому подаючи 02 жовтня 20202 року заяву про відкладення розгляду, відповідач не повідомив суд про зміну свого місця проживання, що є порушенням приписів ч.1 ст.131 ЦПК України, яка покладає обов`язок на учасника судового процесу повідомити суд про зміну свого місця проживання або перебування під час провадження справи.

По-третє, 02 жовтня 2020 року відповідач подав до суду заяву про відкладення розгляду справи із 21 жовтня 2020 року на іншу дату з огляду на карантин. Тобто із 02 жовтня 2020 року відповідач був обізнаний про розгляд даної справи та предмет спору, що вбачається із тексту його заяви. Рішення у справі ухвалено судом 16 березня 2021 року, тобто більш як через 5 місяців. За цей час відповідач не зробив жодної спроби з`ясувати стан та хід розгляду справи, повідомити суд про своє місцезнаходження, ознайомитися зі справою тощо. При цьому не надав суду доказів про наявність об`єктивних непереборних обставин, які перешкоджали йому це зробити, у зв`язку з чим колегія суддів розцінює таку поведінку відповідача як недобросовісне користування процесуальними правами, що заборонено ч.1 ст.44 ЦПК України.

При цьому апеляційний суд враховує сталу практику ЄСПЛ з цього приводу, зокрема рішення ЄСПЛ у справі «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі», де ЄСПЛ вказав, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. У рішенні ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року № 3236/03, § 41 «Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У рішенні ЄСПЛ у справі «Каракуця проти України» ЄСПЛ відхилив скаргу на порушення доступу до суду, оскільки позивачі тривалий час не виявляли належної зацікавленості у розгляді їхньої справи, зазначивши, що право на доступ до правосуддя не є абсолютним. Сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у справі.

За таких обставин посилання відповідача на позбавлення його можливості реалізувати свої процесуальні права, зокрема подати відзив, зустрічний позов тощо, колегія суддів розцінює як необгрунтовані та нещирі.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновки суду про складання відповідачем

- 7 -

розписки не грунтуються на матеріалах справи, бо він не пам`ятає даної розписки, а її текст не впізнає і що це його почерк сумнівається, а вказані у розписці паспортні дані не належать йому, не спростовують висновків суду про наявність передбачених законом підстав для стягнення боргу за договором позики.

Такі доводи суперечать ст.204 ЦК України, яка встановлює презумпцію правомірності правочину і згідно якої вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

В установленому законом порядку договір позики, укладений між сторонами 27 лютого 2019 року в письмовій формі шляхом складання відповідачем розписки, недійсним не визнаний і його презумпція правомірності боржником не спростована, а відтак ставити під сумнів правомірність укладеного договору у суду підстав не було.При цьому апеляційний суд враховує, що відповідач вправі у встановленому законом порядку оспорити даний договір.

З викладених вище підстав суд відхиляє як безпідставні посилання у скарзі на те, що суд не надав належну оцінку рукописному тексту розписи та не встановив чи виконано напис тексту відповідачем, допустивши неповноту з`ясування обставин справи, що перешкоджає відповідачу звернутися із позовом про визнання розписки нікчемною.

Це ж стосується посилань у апеляційній скарзі на те, що сторони та ряд інших осіб заснували компанію у Китаї для постачання соняшникової олії, однак пізніше на початку 2019 року між сторонами виник конфлікт на грунті ведення спільного бізнесу зокрема реалізації олії, які не спростовують висновків суду про наявність передбачених законом підстав для стягнення боргу за договором позики.

Доводи апеляційної скарги про те, що грошей від позивача відповідач не отримував, сама розписка не містить відомостей про отримання ним коштів, а доказів про передачу коштів позивачем до суду не надно безпідставні.

Відхиляючи дані доводи колегія суддів враховує, що Верховним Судом України у цілому ряді постанов, зокрема: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16, сформульовано правовий висновок про те, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Таким чином, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, а наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 707/2606/16-ц.

- 8 -

За таких обставин колегія суддів відхиляє доводи скарги про неукладеність договору позики у зв`язку із непередачею коштів, як такі, що не знайшли свого підтвердження.

Доводи апеляційної скарги про те, що розписка може бути лише доказом передачі грошей, а сам договір позики відсутній і позивачем не наданий, суперечать положенням ч.2 ст.1047 ЦК України, згідно якої на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання грошової суми.

Отже, розписка по своїй суті є документом, який підтверджує як укладення договору позики, так і його умови, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей, що зазначено у наведених вище правових висновках Верховного Суду України та Верховного Суду.

Тобто, складання розписки не потребує скдадання між сторонами ще й окремого письмового договору позики, як помилково вважає відповідач.

Заявлене відповідачем клопотання про допит свідка ОСОБА_3 , з метою спростування факту отримання ним позики, колегія суддів відхилила, оскільки факт укладення договору позики та отримання коштів не може оспорюватися за допомогою показів свідків, що передбачено ст.1051 ЦК України, згідно якої, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Аналогічні положеня містить ч.1 ст.218 ЦК України, яка зазначає, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення боргу за договором позики, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційній скарзі і відзиві, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України у зв`язку із зміною судового рішення суд змінює розподіл судових витрат і покладає на відповідача судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Окрім того, відповідно до ст.141, п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України, суд покладає на позивача витрати відповідача по оплаті судового збору за подачу апеляційної скарги пропорційно розміру задоволених вимог.

- 9 -

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Дарницького районного суду м.Києва від 16 березня 2021 року змінити, стягнувши із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики у розмірі 7500 доларів США та три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період із 01 січня 2020 року по 16 жовтня 2020 року у розмірі 178,76 доларів США, а всього 7678,76 доларів США.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 2528 грн.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання аепляційної скарги у розмірі 676 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: