Справа № 149/2228/20
Провадження № 22-ц/801/1958/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Павлюк О. О.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2021 рокуСправа № 149/2228/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,

за участю секретаря судового засідання: Михайленко А.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Хмільницький міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький),

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Хмільницький міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про встановлення батьківства та стягнення аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 05 липня 2021 року, ухвалене місцевим судом під головуванням судді Павлюк О.О., повний текст судового рішення складено 09 липня 2021 року,

встановив:

В жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Хмільницький міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про встановлення батьківства та стягнення аліментів.

Позовні вимоги, обґрунтовані тим, що з відповідачем позивач познайомилась влітку 2012 чи 2013 в м. Хмільник Вінницької області, коли він відпочивав у Медичному центрі реабілітації залізничників. З того часу вони почали спілкуватись та підтримувати відносини, зокрема, в період з 2014 по 2015 вони з відповідачем періодично співмешкали та підтримували з ним близькі стосунки.

Орієнтовно 30 вересня 2015 року ОСОБА_1 завагітніла від відповідача та ІНФОРМАЦІЯ_1 у неї народився син. Спочатку ОСОБА_2 визнавав своє батьківство та давав матеріальну допомогу на утримання сина, однак коли дитині виповнився 1 рік відповідач перестав надавати матеріальну допомогу.

Добровільно визнати своє батьківство в органах ДРАЦС відповідач відмовляється, запис про батька дитини здійснено у відповідності до приписів ч. 1 ст. 135 СК України.

Вказані обставини стали підставою для звернення до суду із цим позовом в якому просила визнати відповідача ОСОБА_2 батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнути з нього аліменти на користь позивача на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 05 липня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 05 липня 2021 року мотивоване тим, що позивачем не доведено факт її знайомства, спілкування та підтримання відносин, співмешкання з відповідачем, відвідування один одного за місцем проживання, утримання відповідачем ОСОБА_3 до досягнення ним 1-річного віку. Неподання відповідачем відзиву на позовну заяву та нез`явлення на виклик експерта для проведення молекулярно-генетичної експертизи вказаних висновків суду не спростовує і не може безумовно свідчити про доведеність позивача в цій частині.

Не погоджуючись з таким рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що висновки суду першої інстанції, які викладені у оскаржуваному рішенні, не відповідають обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове яким повністю задоволити її позов до ОСОБА_2 про визначення батьківства та стягнення аліментів.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вирішуючи цивільну справу та надаючи оцінку діям відповідача щодо ухилення від участі у експертизі суд першої інстанції не надав належну оцінку процесуальній поведінці відповідача. А саме тому, що відповідач, будучи неодноразово належним чином повідомленим про дату та місце розгляду справи, жодного разу не з`явився в судове засідання та не повідомив суд про причину своєї неявки проти позову. Таким чином, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про недостатність факту кровного споріднення між відповідачем та народженням ОСОБА_1 сина. Тобто застосування наслідків ухилення від участі у експертизі.

Відповідач ОСОБА_2 не скористався своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направив, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши доводи апеляційної скарги законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду не відповідає.

Судом першої інстанції було встановлено, що згідно довідки КНП "Хмільницька ЦРЛ" № 01-11-208/1164 від 20 серпня 2020 року (а.с.10), ОСОБА_1 09 березня 2016 року взята на облік з діагнозом: вагітність 23 тижні. 18 березня 2016 року проведено УЗД для уточнення терміну вагітності. Діагноз: вагітність 24 тижні + 4 дні. Орієнтовний час зачаття 30.09.2015 + 3 дні.

Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (копія на а.с. 7) та Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України (а.с. 8) підтвержено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_3 , мати - ОСОБА_1 , батько - ОСОБА_4 . Позивач визнає, що відомості про батька записані відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України.

Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/ будинку осіб № 17-36/ 1053 (а.с.11) та довідки голови вуличного комітету № 07-21/655 від 22 липня 2020 року ОСОБА_3 , 22 липня 2016 року зареєстрований з ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 та перебуває на її утриманні.

Ухвалою суду від 28 грудня 2020 року у справі призначено судову молекулярно-генетичну експертизу та провадження у справі зупинено.

19 березня 2021 року від експертної установи надійшло повідомлення про неможливість виконання заказної експертизи, оскільки відповідач ОСОБА_2 для відбору експериментальних зразків до експертної установи не з`явився.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про встановлення батьківства ОСОБА_2 відносно ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем, всупереч вимогам ч.3 ст.12 ЦПК України, не доведено обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Колегія суддів з такими висновками місцевого суду погодитись не може з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої та другої статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України.

Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу (частина четверта статті 128 СК України).

Тлумачення статті 128 СК України свідчить, що закон не встановлює конкретного переліку доказів для встановлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від даної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України.

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2018 року у справі № 591/6441/14-ц (провадження № 61-6030св18) зазначено, що доказами у зазначеній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності.

Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства.

При вирішенні спору про визнання батьківства суд приділяє особливу увагу інтересам дитини, не ігноруючи при цьому інтереси ймовірного біологічного батька.

Європейський суд з прав людини зауважив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (KALACHEVA v. RUSSIA, № 3451/05, § 34, ЄСПЛ, від 07 травня 2009 року).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2018 року у справі № 399/1029/15-ц (провадження № 61-14438св18) вказано, що експертиза ДНК, або молекулярно-генетична експертиза, призначається у цивільних справах з метою формування доказової бази. Об`єктом молекулярно-генетичного дослідження є ядерна ДНК (ДНК, розташована в ядрі клітини), отримана з крові, слини, букального та іншого епітелію, волосся (за наявності волосяного фолікула), а також часток тканин і органів людини. Для визначення спірного батьківства необхідна присутність ймовірного батька і дитини для проведення забору вихідного біологічного матеріалу. За відсутності біологічного матеріалу хоча б однієї зі сторін провести дослідження неможливо.

Відповідно до частини першої статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Аналізуючи зазначену норму процесуального закону, можна дійти висновку, що нею законодавець встановив спеціальну процесуальну санкцію для осіб, які ухиляються від участі у експертизі. Важливим у такому випадку є встановлення ухилення осіб як умисних дій, внаслідок чого неможливо проведення експертизи для з`ясування відповіді на питання, яке для них має значення, наслідком чого може бути визнання судом факту для з`ясування якого була призначена експертиза, або відмова у його визнанні.

Вищевказані позиції викладені в постанові Верховного Суду від 18 лютого 2021 року справа №569/13821/18.

Так, ухвалою Вінницького апеляційного суду від 23 вересня 2021 року клопотання ОСОБА_1 про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи по справі задоволено, призначено в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Хмільницький міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про встановлення батьківства та стягнення аліментів, судову-молекулярно-генетичну експертизу.

Судом апеляційної інстанції вживалися заходи з метою проведення експертизи та забезпечення явки учасників справи, проте 06 грудня 2021 року до Вінницького апеляційного суду надійшов лист директора Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Лайтера М.П. з повідомленням про неможливість проведення експертизи, у зв`язку із неявкою ОСОБА_2 до Вінницького НДЕКЦ МВС для відбору експериментальних зразків.

Таким чином, колегією суддів встановлено, що відповідач ОСОБА_2 , який був достовірно обізнаний про дату, час та місце проведення судово молекулярно-генетичної експертизи, не з`явився для відбору експериментальних зразків, заяв, які перешкоджали йому з`явитися до експертної установи для відбору експериментальних зразків до суду не надходили, що свідчить про його ухилення від проведення зазначеної експертизи з метою встановлення істини у справі.

Нез`явлення відповідача до експертної установи для відібрання біологічних матеріалів для проведення судово-генетичної експертизи, яка призначалась як судами першої так і апеляційної інстанції свідчить про його небажання отримати точні висновки щодо походження дитини на спростування доводів позивача про його батьківство щодо дитини.

За вказаних обставин, слід констатувати, що ОСОБА_2 не зацікавлений у якнайшвидшому вирішенні справи, оскільки його дії спрямовані не на захист порушеного права, а на затягування судового розгляду, на свідоме розуміння неможливості проведення судової експертизи без його фізичної участі, що порушує розумні строки розгляду справи та принцип рівності сторін та йде в розріз з інтересами неповнолітньої дитини, а тому суд апеляційної інстанції бере до уваги пояснення позивачки та з урахуванням вимог ч.1 ст.109 ЦПКУ приходить до висновку про визнання того факту, що ОСОБА_2 є батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до ст.9 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті.

Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться шляхом складення актових записів цивільного стану. Актовий запис цивільного стану - це документ органу державної реєстрації актів цивільного стану, який містить персональні відомості про особу та підтверджує факт проведення державної реєстрації акта цивільного стану. Актовий запис цивільного стану складається у двох примірниках. Актовий запис цивільного стану є безспірним доказом фактів, реєстрація яких посвідчується, до спростування його в судовому порядку. Зразки актових записів цивільного стану затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч.5 ст.9 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» правила проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання затверджуються Міністерством юстиції України.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав.

Порядок внесення змін до актових записів затверджено наказом Міністерства юстиції України «Про затвердження правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання» від 12 січня 2011 року № 96/5, зареєстрований в Міністерстві юстиції України від 14 січня 2011 року за № 96/5.

Пунктом 1.7 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання передбачено, що зміни до актового запису цивільного стану вносяться відділом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем зберігання відповідного актового запису.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» актові записи цивільного стану, складені на паперових носіях, формуються в книги державної реєстрації актів цивільного стану, що зберігаються в архівах відділів державної реєстрації актів цивільного стану протягом установленого законодавством строку. Один примірник актового запису цивільного стану включається до книги державної реєстрації актів цивільного стану, що складається на території району (міста). Зазначена книга та метрична книга, складена до утворення органів державної реєстрації актів цивільного стану, зберігаються в архіві відділу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем складення актових записів. Другий примірник актового запису цивільного стану включається до книги державної реєстрації актів цивільного стану, складеної на території Автономної Республіки Крим, області, міст Києва та Севастополя. Зазначена книга та метрична книга, складена до утворення державних органів реєстрації актів цивільного стану, зберігаються в архівах відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі.

Відповідно до ч.1 ст.134 СК України на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове свідоцтво про народження.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (копія на а.с. 7) та Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України (а.с. 8) підтвержено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_3 , мати - ОСОБА_1 , батько - ОСОБА_4 . Позивач визнає, що відомості про батька записані відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України.

Оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 позовні вимоги про зобов`язання Хмільницького міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) внести зміни до Книги реєстрації народження, актовий запис №131 від 27 липня 2016 року, вчинений Хмільницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області про народження ОСОБА_3 , змінивши в графі «Батько» ОСОБА_4 на ОСОБА_2 , а також змінити запис по батькові дитини із « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 », слід задовольнити.

Що стосується вимог позивача ОСОБА_1 про cтягнення аліментів з відповідача ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Вказаною нормою не передбачено звільнення від обов`язку в разі неможливості виконання такого обов`язку.

Згідно з положеннями частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Відповідно до частини першої статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Указаною нормою права не передбачено право суду відхилятись від зазначених вимог.

Частиною першою статті 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини (частина друга статті 182 СК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Як встановлено, дитина сторін ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 (відповідно до довідок №17-36/1053, №07-21/655 а.с.11-12) а ОСОБА_2 є її батьком та на нього покладено однаковий з ОСОБА_1 обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення своєї дитини, при цьому добровільної згоди між батьками щодо порядку реалізації такого обов`язку не досягнуто, а тому суд апеляційної інстанції вважає, про наявність правових підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини.

Таким чином, необхідно стягнути щомісячно з ОСОБА_2 , аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача ОСОБА_2 , але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову 05 жовтня 2020 року до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (ч. 2 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється: за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством; апеляційної і касаційної скарг на судові рішення, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами, заяви про скасування рішення третейського суду, заяви про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду та заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У відповідності до вимог ч.ч.1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Водночас, згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно вимог статті 137, 141 ЦПК України вбачається, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правничої допомоги, рахунки тощо.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження надання та понесення витрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_1 подано до суду: договір про надання правової допомоги по цивільній справі від 14 липня 2021 року, квитанцію до прибуткового касового ордера №113 від 07 серпня 2021 року, акт (розрахунок) наданих послуг по договору про надання правової допомоги по цивільній справі від 14 липня 2021 року, відповідно до якого, останній надано правничу допомогу адвокатом, зокрема, підготовка та складенні апеляційної скарги на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 05 липня 2021 року по справі №149/2228/20 4 год., участь в судових засіданнях Вінницького апеляційного суду 1 год. за вказану правову допомогу клієнтом сплачено гонорар у фіксованому розмірі в сумі 2 000 грн.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що позивачем ОСОБА_1 було сплачено судовий збір у розмірі, зокрема, 840,80 грн. при подані позовної заяви, що підтверджується квитанцією №166 (а.с.21), а також позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1261,20 грн. при подачі апеляційної скарги, що підтверджується квитанцією №193 (а.с.146).

З огляду на викладене, відповідно до ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, а також враховуючи складність справи, необхідність надання адвокатом правничої допомоги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 понесені нею і документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 840,80 грн., за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 1261,20 грн., що підлягав сплаті апелянтом при подачі апеляційної скарги, а також за надання професійної правничої допомоги (за складення апеляційної скарги, участь в судових засіданнях Вінницького апеляційного суду) в розмірі 2000,00 грн.

Отже, враховуючи викладене та обставини на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі як на підставу перегляду рішення суду в частині порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права знайшли своє підтвердження, а це відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду, та прийняття нового судового рішення по справі.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 05 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 про встановлення батьківства та стягнення аліментів задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язати Хмільницький міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) внести зміни до Книги реєстрації народження, актовий запис №131 від 27 липня 2016 року, вчинений Хмільницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області про народження ОСОБА_3 , змінивши в графі «Батько» ОСОБА_4 на ОСОБА_2 . Змінити запис по батькові дитини із « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 ».

Стягнути щомісячно з ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову 05 жовтня 2020 року до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 840,80 (вісімсот сорок гривень, вісімдесят копійок), судові витрати по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги в розмірі 1261,20 (одна тисяча шістдесят одна гривня, двадцять копійок), а також судові витрати за надання професійної правничої допомоги в розмірі 2000,00 (дві тисячі) гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало