Справа № 299/145/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 грудня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., ФАЗИКОШ Г.В.

за участю секретаря ТЕРПАЙ С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 299/145/21 за позовом ОСОБА_1 (1991 р.н.), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача ОСОБА_1 (1966 р.н.) і ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 (1991 р.н.) на рішення Виноградівського районного суду від 2 червня 2021 року, повний текст якого складено 11 червня 2021 року, головуючи суддя Надопта А.А.,-

встановив:

15.01.2021 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача зазначив ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , і ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та мотивував його таким.

У кінці 1996 року батьки позивача досягли з ОСОБА_3 (батьком відповідача) домовленості щодо продажу їм житлового будинку АДРЕСА_1 . Між сторонами був здійснений готівковий розрахунок, що відповідав умовам фактичної купівлі-продажу цього об`єкта нерухомості. З того часу родина позивача проживає в указаному будинку.

Нотаріальне оформлення купівлі-продажу будинку постійно відкладалося, продавець пояснював це необхідністю оформлення його майнових прав щодо будинку. Була також досягнута домовленість про оформлення будинку безпосередньо на позивача по досягненні ним повноліття. Однак, нотаріально угода не була укладена, а у 2012 році продавець ОСОБА_3 помер.

Після цього позивач звернувся з приводу оформлення прав на будинок безпосередньо до відповідача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (сина продавця ОСОБА_3 ), на що останній передав йому оригінал правовстановлюючого документа на своє ім`я на будинок договору купівлі-продажу від 29.11.1996, посвідченого приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Гонтар Л.І. за реєстровим № 201, і обіцяв вирішити це питання. Проте, в подальшому встановити контакт із відповідачем не виявилося можливим.

Таким чином, фактичним володільцем житлового будинку АДРЕСА_1 є позивач, який несе всі ризики та витрати, пов`язані з його утриманням. Родина позивача користується будинком із 1996 року, а безпосередньо позивач володіє ним із 2009 року.

Попри фактичне володіння та користування нерухомим майном позивач не набув права власності на нього, майно знаходиться у власності іншої особи.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом (ст. 328 ч. 1 ЦК України). Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України (ст. 344 ч. 1 ЦК України).

Посилаючись на ці обставини, вказуючи на добросовісне, відкрите і безперервне володіння нерухомим майном протягом понад десять років, на наявність підстав для набуття нерухомого майна у власність за набувальною давністю та на необхідність захисту цього права, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , просив визнати за ним право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Виноградівського районного суду від 02.06.2021 у позові відмовлено.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із відсутності передбачених законом підстав для визнання за позивачем права власності на житловий будинок за набувальною давністю.

Позивач ОСОБА_1 , 1991 р.н., оскаржив рішення суду як незаконне та необґрунтоване, посилається загалом на обставини, якими мотивувався позов. Крім того, зазначає таке.

Суд першої інстанції не дав належної оцінки фактичним обставинам справи та наявним доказам, які підтверджують, що з огляду на добросовісність, відкритість і безперервність володіння нерухомим майном понад строк, необхідний для набуття права власності на нього за набувальною давністю, враховуючи наявність як суб`єкта, здатного набути майно у власність, так і законність об`єкта володіння, виникли підстави для задоволення позову.

Житловий будинок не є самочинним будівництвом, речові права на нього зареєстровані, володіння будинком має місце внаслідок первісного його використання як місця проживання батьків позивача, а з 2009 року позивач використовує будинок за власною волею. До початку судового розгляду від титульного власника будинку не було ніяких претензій, позивач був упевнений, що на майно не претендують інші особи.

Натомість суд лише продублював правові позиції Верховного Суду без взаємозв`язку з конкретними обставинами справи та дійшов необґрунтованих, формальних і суперечливих висновків у справі про те, що позивач не набув права власності на будинок і водночас про те, що позивач набув право користування будинком і це право оспорюється, вказавши цим на певний правовий титул у позивача.

Суд не звернув уваги також на доводи відповідача, який стверджував, що сім`я позивача домовилася з відповідачем про те, що вони будуть наймати житло на умовах оренди, при цьому, в належній формі договір оренди не укладався, тобто, відповідач підтверджує відсутність у позивача будь-якої правової підстави для заволодіння майном.

На момент посвідчення нотаріусом договору купівлі-продажу від 29.11.1996 сім`я позивача вже проживала в будинку, тому факт безперервного володіння та користування майном має місце незалежно від волевиявлення власника будинку.

Сторона просить рішення суду скасувати, позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача ОСОБА_1 , 1991 р.н., та його представника адвоката Бори Ю.В., які апеляцію підтримали, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Пред`являючи позов, ОСОБА_1 , 1991 р.н., посилався на те, що в кінці 1996 року батьки позивача, тобто, ОСОБА_1 , 1966 р.н., і ОСОБА_2 , 1973 р.н., досягли з ОСОБА_3 (батьком відповідача) домовленості щодо продажу їм житлового будинку АДРЕСА_1 , сторони провели розрахунок готівкою за купівлю-продаж будинку, з того часу родина позивача проживає в указаному будинку, але нотаріальне оформлення правочину постійно відкладалося через те, що за поясненням продавця йому потрібно було оформити майнові права на будинок. Була також досягнута домовленість про оформлення будинку безпосередньо на позивача по досягненні ним повноліття. Однак, у 2012 році продавець ОСОБА_3 помер.

Водночас у справі міститься договір купівлі-продажу, посвідчений 29.11.1996 приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Гонтар Л.І. за реєстровим № 201, на підставі якого ОСОБА_3 , мешканець АДРЕСА_2 , який діяв від свого імені та на підставі довіреностей від імені ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , і ОСОБА_6 продали, а ОСОБА_3 , мешканець АДРЕСА_3 , купив двокімнатний житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 56,5 кв. м, житловою площею 44,1 кв. м, що належав продавцям на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Виноградівською держнотконторою 28.11.1987 і був зареєстрований 27.11.1996 у Виноградівському районному бюро техінвентаризації в реєстровій книзі № 1 за реєстровим № 292 (а.с. 10, 35-36).

Договір купівлі-продажу будинку від 29.11.1996 є чинним, обов`язковим для виконання сторонами, його правомірність презюмується, договір є підставою для виникнення у покупця будинку права власності на нього (ст.ст. 4, 41, 42, 47, 86, 128, 224, 227 ЦК Української РСР (1963 р.), ст.ст. 2, 11-13, 49 Закону України «Про власність», інші норми законодавства (тут і далі норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення юридичних фактів, які мають значення в справі)).

Таким чином, станом на листопад 1996 року до моменту продажу будинок належав окрім ОСОБА_3 , мешканця АДРЕСА_2 , ще трьом особам як спадкове майно, а з моменту продажу належить ОСОБА_3 , мешканцю АДРЕСА_3 . Право власності на будинок на відповідний час було оформлене за сторонами вищевказаного договору.

Належних і допустимих доказів щодо досягнення в кінці 1996 року угоди між ОСОБА_1 , 1966 р.н., і ОСОБА_2 , 1973 р.н., з одного боку та ОСОБА_3 з іншого боку про купівлю-продаж будинку та про розрахунок за це, доказів наявності у ОСОБА_3 права одноосібно укладати з цими особами таку угоду, рівно як і доказів досягнення угоди про оформлення прав на будинок на ім`я ОСОБА_1 , 1991 р.н., у справі немає. Усні твердження щодо таких обставин, коли б певні перемовини з відповідного приводу й мали місце, до уваги не беруться і, крім того, спростовуються фактом укладення вищезгаданого договору, який є належним, допустимим, достовірним і достатнім письмовим доказом щодо прав на житловий будинок, що в усякому разі має перевагу над усними твердженнями.

30.09.2012 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , помер (а.с. 11). На момент смерті ОСОБА_3 , 1931 р.н., не мав права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 чи на частку в ньому.

У довідках Виконкому Матіївської сільської ради Виноградівського району від 12.08.2020 № 371 і від 16.09.2020 № 435 зазначено, що ОСОБА_1 , 1991 р.н., з 10.08.1991 зареєстрований і фактично проживає в будинку АДРЕСА_1 , окрім нього в цьому будинку фактично проживають батько ОСОБА_1 , 1966 р.н., мати ОСОБА_2 , 1973 р.н., і сестра ОСОБА_7 , 2002 р.н., які, втім, зареєстровані в будинку АДРЕСА_4 (а.с. 12, 13). У довідці Виконкому Матіївської сільської ради від 17.09.2020 № 438 указано, що ОСОБА_1 , 1991 р.н., з 2009 року безперервно володіє та користується житловим будинком за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 14).

Заперечуючи проти позову (а.с. 30-33), відповідач ОСОБА_3 , 1957 р.н., зазначав, що сім`я позивача (а не сам позивач, який на той час був малолітнім) домовилася з ним про найм будинку для проживання на умовах оренди, через кілька років сім`я позивача висунула пропозицію про викуп будинку, на що відповідач погодився і отримав аванс у розмірі 2000 доларів, однак, сім`я позивача не знайшла коштів на купівлю будинку, тому продовжила проживати в ньому на умовах оренди, а сплачені кошти були зараховані на її оплату. В подальшому сім`я позивача не виселилася і припинила сплачувати за оренду житла, перестала допускати відповідача до його власності і тільки після пред`явлення даного позову відповідач довідався про реєстрацію позивача в будинку, що оспорить у судовому порядку. Такі обставини виключають можливість набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

За приписами ст. 41 Конституції України, ст.ст. 4, 6, 86 ЦК Української РСР (1963 р.), ст.ст. 2, 11-13, 48, 49, 55 Закону України «Про власність»ст.ст. 11-16, 316-319, 321, 328, 380, 381, Глава 29 ЦК України (2003 р.), право власності на нерухоме майно, в тому числі, на житловий будинок, садибу, набувається в порядку, визначеному законом, і лише як таке підлягає захисту, рівно як захисту підлягає лише законний майновий інтерес, зокрема, щодо набуття майна у власність, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні.

Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України; право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду (ст. 344 ч.ч. 1, 4 ЦК України (2003 р.)). Правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом (п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2003 р.)).

Верховний Суд України у постанові від 20.05.2015 (справа № 3-87гс15) сформулював правову позицію, відповідно до якої за змістом правового інституту набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, таке можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; норми ст. 344 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

У подальшому ця правова позиція була неодноразово підтверджена та розвинута Верховним Судом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17 зазначила, зокрема:

правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме:

наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт;

законність об`єкта володіння;

добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння;

безперервність володіння;

сплив установлених строків володіння;

відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю;

для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація) (п. 43);

аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків;

при вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом;

володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном;

крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього (п. 46);

звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю;

підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність;

наявність у володільця певного юридичного титулу, володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник;

безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном; безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави;

натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності (п.п. 47, 55);

якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном (п. 48);

відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння;

при цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння;

володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник (п. 50);

давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим; тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи; для нерухомого майна такий строк складає десять років (п. 52);

набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності (п. 54).

Аналогічні правові позиції Верховний Суд висловив і в ряді інших своїх судових рішень, а в постанові від 28.04.2020 у справі № 552/1354/18 вказав також на те, що:

за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено;

позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

З огляду на встановлені в справі обставини та дійсні правові позиції учасників процесу, підстави для визнання права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за набувальною давністю за позивачем ОСОБА_1 (1991 р.н.) відсутні, а позов не можна визнати належно обґрунтованим і доведеним.

Беручи до уваги конкретні підстави, з яких був пред`явлений позов, доводи позивача про досягнення його сім`єю в кінці 1996 року домовленості про купівлю-продаж будинку саме з ОСОБА_3 (1931 р.н.), а також про неукладення договору через те, що права продавця на будинок не були належно оформлені і в подальшому власник будинку ухилявся від укладення договору, бездоказові, суперечать обставинам справи та ґрунтуються на недопустимих у доказуванні припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України). Часові рамки такої домовленості, коли б про неї і йшлося в дійсності, не визначені, поняття «кінець 1996 року» не є конкретним і може охоплювати значний проміжок часу, а станом на листопад 1996 року до моменту продажу будинку ОСОБА_3 (1931 р.н.) не був його єдиним власником і не міг одноосібно розпоряджатися будинком, після ж продажу будинку його власником став ОСОБА_3 (1957 р.н.).

Проживаючи в чужому будинку фактично, що не заперечується й відповідачем, сім`я позивача за необхідністю перебуває в контакті з власником будинку, а позивач не надав доказів про те, що його сім`я та він не знали і не могли знати про наявність реального власника будинку з оформленими правами на нього, про відсутність у них правових підстав для набуття права власності на будинок. Позиція власника будинку полягає в тому, що позивач із сім`єю наразі користуються будинком з його відома та дозволу фактично винаймаючи його для проживання. У цьому зв`язку самі по собі ті обставини, що договір найму (оренди) житла не укладений у необхідній письмовій формі, а сім`я позивача користується будинком фактично не спростовують вищевикладеного, а також не дають підстав для набуття будинку у власність за набувальною давністю, позаяк саме по собі користування будинком з дозволу належного власника не утворює таких підстав.

Як випливає з наявних матеріалів справи, між ОСОБА_1 (1991 р.н.) і ОСОБА_3 (1957 р.н.) має місце спір, який випливає з фактичного користування сім`єю позивача будинком, а з огляду на позов, що розглядається, і ініційований позивачем спір про право власності на будинок. Тим часом, із заявлених позивачем підстав та з урахуванням результату реалізації ним обов`язку доказування в цивільному процесі (ст.ст. 12, 13, 76-81 ЦПК України) за ним не може визнаватися право власності на нерухоме майно, що правомірно належить відповідачу, оскільки це означатиме незаконне позбавлення відповідача права власності, тоді як таке підлягає захисту. Саме ці обставини є ключовими у контексті позову та мають значення для вирішення спору.

Відтак, суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з належним урахуванням висновків Верховного Суду, які мають значення в спірних правовідносинах, чого доводи апеляції не спростовують, тому на підставі ст. 375 ЦПК України скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Поряд із цим, заінтересовані особи за наявності для того підстав не позбавлені права вирішувати спір, в разі виникнення такого у зв`язку з фактичним користуванням нерухомим майном, за домовленістю між собою, а в разі недосягнення згоди судовим порядком відповідно до закону.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 1, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 (1991 р.н.) залишити без задоволення, а рішення Виноградівського районного суду від 2 червня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 5 січня 2022 року.

Судді