Провадження № 22-ц/802/1504/21 Категорія: 39 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

секретаря Савчук Т. Ф.,

з участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_4 та відповідача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 жовтня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

В червні 2021 року позивач ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21 жовтня 2010 року відповідачка отримала від позивача у позику 140 000,00 доларів США, які разом із процентами зобов`язувалася повернути до 21 жовтня 2020 року, про що була видана відповідна розписка. Станом на день подання позову заборгованість за розпискою позивачу не повернута, у зв`язку з чим він просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за позикою у розмірі 140 000,00 доларів США, 222 123,94 долара США відсотків за користування позикою, 7 515,27 доларів США 3% річних згідно ст.625 ЦК України.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 жовтня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики відмовлено.

Не погоджуючись з мотивувальною частиною рішення суду, відповідачка ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що погоджується з резолютивною частиною рішення повністю, мотивувальну частину рішення заперечує, як таку, що побудована на припущеннях, просить мотивувальну частину рішення змінити та привести її у відповідність до ч. 4 ст. 265 ЦПК України, резолютивну частину рішення залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_4 , не погоджуючись повністю з рішенням суду, подав апеляційну скаргу, вважає, що судом не встановлені всі фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, рішення не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо його законності та обґрунтованості, просить рішення скасувати, постановити нове рішення про задоволення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача відповідач ОСОБА_2 просить у задоволенні апеляційної скарги позивача відмовити повністю, апеляційну скаргу відповідача задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 позивач ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Суд апеляційної інстанції в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, заслухавши представника позивача, відповідача та представника відповідача, приходить до висновку, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції покликався на те, що оскільки підпис відповідача ОСОБА_2 розміщений над текстом розписки, який, до того ж, виготовлений у друкованому вигляді, а не від руки відповідачем, то не можна вважати, що такий текст нею схвалювався, отже, розписка не видавалася, а тому відсутні підстави вважати, що нею отримувалася позика від позивача. При цьому суд вірно зазначив, що в національному законодавстві не закріплені форма та порядок складання розписок, одночасно, за звичаєм ділового обороту, який присутній у всіх галузях суспільного життя України, реквізит «Підпис» розміщується завжди у кінці документу, під його основним змістом, для того, щоб зафіксувати дійсне схвалення автором документу його тексту, та з метою унеможливлення спотворення його змісту.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність підстав для відмови в задоволенні позову.

Судом встановлено, що позивачем в якості доказу наданий документ, який має найменування «Розписка», наступного змісту «Я, ОСОБА_2 (ідетифікаційний номер НОМЕР_1 ), отримала від ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) позику в сумі 140 000 доларів США готівкою під 10 відсотків річних терміном на 10 років від дати позику. Позичені кошти та проценти за користування позиченими коштами зобов`язуюсь повернути ОСОБА_4 до 21 жовтня 2020 року. Розписка підписана власноручно без стороннього фізичного та психологічного тиску в присутності свідків ОСОБА_5 ,. ОСОБА_6 ».

При цьому, підпис відповідача ОСОБА_2 у цьому документі міститься не під текстом розписки, а над ним, дату отримання коштів не зазначено, а підписи свідків знаходяться під текстом. З пояснень відповідачки та представника позивача ОСОБА_1 свідками зазначено сестру позивача ОСОБА_4 та його швагра.

Крім того, оригінал розписки обірваний по краях з усіх сторін.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Така правова позиція відображена у постанові Верховного Суду України №6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року.

Досліджуючи зміст наданого позивачем документу, суд дійшов висновку, що текст розписки не погоджувався та не схвалювався відповідачем ОСОБА_2 , оскільки її підпис проставлений не під текстом розписки, а над ним.

Крім того, сам текст розписки виготовлений у друкованому вигляді, тобто, не від руки ОСОБА_2 , тому відсутні підстави стверджувати, що він написаний саме нею.

Заперечуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 стверджувала, що розписка була підроблена з використанням аркушу з іншим текстом, під яким був її підпис, тому і обірвана по краях, у зв`язку з чим просила призначити судову експертизу для підтвердження її доводів щодо підроблення розписки. На підтвердження вона подала висновок експертизи, зроблений на замовлення її представника адвоката Тарасенка О.В., з тексту якого вбачається, що дійсно таким способом могла бути виготовлена розписка, надана позивачем до матеріалів справи. Разом з тим, як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні клопотання про призначення експертизи, враховуючи, що спеціальних знань для встановлення цих обставин суду не потрібно, оскільки з огляду на зміст та форму наданого позивачем документу він не може бути доказом на підтвердження факту укладання договору позики.

За вказаних вище обставин, колегія суддів вважає вірними висновки суду про недоведеність підстав позову та необґрунтованість апеляційних скарг як позивача ОСОБА_4 , так і відповідача ОСОБА_2 . Доказів, які б спростували висновки суду, не надано.

Порушення судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 щодо неврахування судом ксерокопії розписки, яку було долучено до позовної заяви, не заслуговують на увагу, враховуючи, що на підтвердження укладення договору позики може бути надано лише оригінал розписки.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає вірними і обґрунтованими висновки суду про відмову в задоволенні позову з наведених вище підстав.

Доводи апеляційних скарг за своїм змістом та суттю загалом є обґрунтуванням позовних вимог та запереченнями проти позовних вимог, які враховані та розглянуті судом, про що наведено у змісті рішення суду, і зводяться до власного тлумачення норм законодавства щодо спірних відносин сторін, незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, яким суд надав належну правову оцінку, також зводяться до переоцінки доказів у справі.

Отже, доводи скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367,374,375 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_4 та відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 жовтня 2021 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 грудня 2021 року.

Головуючий

Судді :