Троїцький районний суд Луганської області
Справа № 433/2944/16-ц
Провадження №2/433/24/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.09.2021 року Троїцький районний суд Луганської області

в складі: головуючого - судді Суського О.І.,

за участю секретаря судового засідання Матвієнко Л.Г., Кіян А.М., Книшова О.С., Яковлєвої В.А.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в смт.Троїцьке цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Троїцького районного нотаріального округу Луганської області Гапочка Ельвіра Георгіївна, про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на спадкове майно, -

В С Т А Н О В И В :

До Троїцького районного суду Луганської області надійшов вищезазначений позов, в обґрунтування якого зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся позивача зі сторони батька ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача ОСОБА_6 . Позивач вказує, що на протязі всього свого свідомого життя він спілкувався з бабусею та вони мали дуже міцні родинні відносини. При цьому, у 2009 році бабуся позивача була госпіталізована з діагнозом інсульт у районну лікарню, а у 2015 році остання перенесла тяжку черепно-мозкову травму у зв`язку із нанесенням їй тілесних ушкоджень кримінальним правопорушенням. Після даних подій та значного ушкодження здоров`я життя ОСОБА_5 змінилося і вона не могла усвідомлювати правильність та значення своїх дій у повсякденному житті. Позивачу стало відомо про існування заповіту відносно відповідача, складеного ОСОБА_5 , який на думку позивача підлягає визнанню недійсним, оскільки його було складено у той час, коли бабуся позивача не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, бо була в край тяжкому та несвідомому стані, чим скористався відповідач. Позивач просить суд визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 , а також визнати за позивачем право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, разом з відповідними земельними ділянками, що залишилися після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Судові витрати позивач просить покласти на відповідача.

Позивач ОСОБА_3 у судовому засіданні пояснив, що постійно приїздив до своєї бабусі та доглядав її, однак останній рік перед смертю бабусі він був змушений виїхати за кордон і підтримував зв`язок з ОСОБА_5 тільки по телефону. При цьому, за рік до смерті, його бабуся не усвідомлювала значення своїх дій, її розмова була не зв`язною, вона не могла чітко виражати свої думки та потребувала сторонньої допомоги, яку їй надавали за його проханням сусіди. ОСОБА_5 мала намір, щоб усе належне їй майно після смерті належало йому, онукові. Проте, коли він звернувся до нотаріуса, то стало відомо, що його бабуся вчинила заповіт відносно відповідача, який не може відповідати дійсній волі останньої, так як такий заповіт було складено за наявності психічних розладів у ОСОБА_5 . Просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 пояснила, що ОСОБА_3 є внуком ОСОБА_5 , вони підтримували родинні відносини і спілкувалися між собою. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, у наслідок чого ОСОБА_3 звернувся із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса. При цьому, ОСОБА_3 дізнався, що має місце заповіт, вчинений його бабусею відносно ОСОБА_4 . Вказаний заповіт було складено ОСОБА_5 після того, як вона перенесла тяжку хворобу та отримала тяжкі тілесні ушкодження, у зв`язку з чим вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Відповідачу достовірно було відомо про вказане, однак останній скористався даною ситуацією і оформив заповіт на своє ім`я.

Відповідач ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснив, що тривалий час знайомий з ОСОБА_5 , так як вона є йому двоюрідною тіткою. Він з дружиною здійснював догляд ОСОБА_5 , так як остання у зв`язку з похилим віком та наявними хворобами потребувала такого догляду. Позивач відмовився доглядати свою бабусю, про що повідомив його. Позивач телефонував ОСОБА_5 тільки у тих випадках, коли йому була потрібна грошова допомога, яку остання здійснювала. Під час щоденного догляду за ОСОБА_5 , вона виявила бажання щодо складення заповіту відносно нього. На час складання заповіту ОСОБА_5 не була визнаною недієздатною та усвідомлювала наслідки своїх дій. Під час поховання ОСОБА_5 ані позивач ,ані інші родичі не прибули на похорони, хоча були повідомлені про її смерть. Після смерті ОСОБА_5 він звернувся до нотаріуса з приводу оформлення спадщини, однак через відсутність правовстановлюючих документів питання з приводу оформлення спадщини ним було вирішено у судовому порядку.

Представник відповідача ОСОБА_2 вважає, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні, так як позивачем не підтверджено належними доказами, що на момент вчинення заповіту ОСОБА_5 не усвідомлювала своїх дій та не могла керувати ними і її волевиявлення суперечило дійсним її намірам. Під час проходження лікування у терапевтичному відділенні ОСОБА_5 було встановлено діагноз відповідного психічного захворювання, однак такий діагноз не відповідав дійсності, його було встановлено лікарем терапевтом без відповідної кваліфікації в галузі психіатрії, а експертиза по справі на визначення дієздатності ОСОБА_5 на момент вчинення заповіту проведена не була через брак медичної документації, у наслідок чого позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_7 пояснила, що позивач підтримував з ОСОБА_5 тісні стосунки, постійно телефонував їй та цікавився самопочуттям останньої. Відповідач незаконно утримував ОСОБА_5 за місцем її мешкання, у насідок чого вона зверталася до правоохоронних органів. ОСОБА_5 ніяким чином не могла вчинити добровільно заповіт відносно відповідача. З поведінки ОСОБА_5 вбачалося, що вона не усвідомлює значення своїх дій.

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_8 також пояснила, що позивач підтримував з ОСОБА_5 тісні стосунки, він приїздив до останньої, допомагав їй по домогосподарству і в побуті. Коли доглядав ОСОБА_5 відповідач, позивач у телефонному режимі постійно цікавився самопочуттям своєї бабусі. Їй відомо, що ОСОБА_5 , невдовзі до її смерті, поводила себе дивно, її дії не відповідали здоровому глузду.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні пояснив, що працює лікарем психіатром Троїцького територіального медичного об`єднання. До нього 05 квітня 2016 року зверталася на прийом ОСОБА_5 у зв`язку з наявною дратівливістю та змінами настрою. При її медичному огляді було встановлено, що ОСОБА_5 перебувала в повній свідомості, пам`ять була ясною, вона повністю орієнтувалася у просторі та розуміла значення своїх дій. Ним було пояснено, що у ОСОБА_5 можуть мати місце неврологічні захворювання, будь-яких психічних захворювань на час огляду у останньої виявлено не було. У лікаря психіатра чи нарколога на обліку ОСОБА_5 ніколи не перебувала, будь-які супутні захворювання, які б могли вплинути на свідомість останньої, не мали місця.

При повторному допиті ОСОБА_9 пояснив, що діагноз тяжкого психічного розладу у ОСОБА_5 , який було їй встановлено з невідомих причин у терапевтичному відділенні лікарем терапевтом, не відповідав дійсності, так як остання при огляді ним на визначення психічних відхилень була здоровою і такий діагноз міг визначити саме він, лікар психіатр, а не лікар терапевт, який не має відповідної кваліфікації у галузі психіатрії. Повторно підтвердив раніше надані ним покази, що ОСОБА_5 при проведенні її огляду розуміла значення своїх дій та могла керувати ними.

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні пояснила, що працює діловодом Троїцької селищної ради Луганської області. 04 березня 2016 року до Лантратівської сільської ради Луганської області звернулася ОСОБА_5 з проханням посвідчити заповіт відносно відповідача. На той час вона займала посаду секретаря Лантратівської сільської ради Луганської області і була наділена повноваженнями на посвідчення заповітів. Нею була перевірена дієздатність ОСОБА_5 і ніяких обмежень щодо вчинення заповіту виявлено не було. Волевиявлення ОСОБА_5 було вільним і направлене на те, щоб усе належне їй за життя майно, усі права та обов`язки, після її смерті перейшли до ОСОБА_4 .

Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні пояснила, що була знайома з ОСОБА_5 , так як вона проживала поблизу з нею. ОСОБА_5 незадовго до смерті перебувала у здоровому глузді, розуміла значення своїх дій, адекватно спілкувалася з оточуючими, будь-яких психічних відхилень у ОСОБА_5 не вбачалося. ОСОБА_4 періодично приїздив до ОСОБА_5 , доглядав її, допомагав по господарству.

Свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні пояснила, що підтримувала дуже тісні стосунки з ОСОБА_5 . ОСОБА_4 не здійснював у повній мірі належного догляду за ОСОБА_5 , остання незадовго до смерті практично не розуміла значення своїх дій, була дуже слабкою та майже не орієнтувалася, що з нею відбувається. Нею було надано рекомендацію ОСОБА_4 , щоб той звернувся за психіатричною допомогою з приводу стану ОСОБА_5 . ОСОБА_4 фактично утримував ОСОБА_5 в ізоляції і не дозволяв з нею нікому спілкуватися.

Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні пояснив, що знайомий з ОСОБА_4 , останній тривалий час доглядав за ОСОБА_5 , допомагав їй по господарству, забезпечував продуктами харчування, здійснював необхідне лікування. ОСОБА_5 перебувала у здоровому глузді, самостійно здійснювала закупівлю товарів в магазині. Позивач не здійснював догляду за бабусею, звертався до останньої тільки з приводу необхідності для нього грошових коштів.

Свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні пояснив, що працює лікарем хірургом Троїцького територіального медичного об`єднання. До нього звертався ОСОБА_4 з приводу огляду та призначення лікування ОСОБА_5 . На момент проведення огляду ОСОБА_5 остання усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними, її було оглянуто та постановлено відповідний діагноз. Коли ОСОБА_4 звернувся вдруге, то ОСОБА_5 потребувала госпіталізації, однак остання від госпіталізації свідомо відмовилася і вказала на те, що буде лікуватися вдома. Якихось психічних вад чи неадекватної поведінки ним у ОСОБА_5 виявлено не було.

Свідок ОСОБА_15 у судовому засіданні пояснила, що працює сімейним лікарем, у неї на обліку перебувала ОСОБА_5 . З кожним наступник роком до моменту смерті ОСОБА_5 все частіше зверталася за медичною допомогою до лікарні у зв`язку з наявністю відповідних захворювань. Мали місце поодинокі випадки, коли до неї звертався ОСОБА_4 з приводу надання консультацій та лікування ОСОБА_5 . При цьому, ОСОБА_5 жодним чином не виділялася серед інших пацієнтів, вона була адекватною та сприймала обстановку належним чином.

Свідок ОСОБА_16 у судовому засіданні пояснила, що працює соціальним працівником, до її функціональних обов`язків входить надання допомоги особам похилого віку. Вона здійснювала догляд та надання допомоги ОСОБА_5 , перед смертю остання була при свідомості, однак майже не розуміла, що відбувається навколо.

Свідок ОСОБА_17 у судовому засіданні пояснив, що є експертом комунального підприємства «Полтавська обласна клінічна психіатрична лікарня ім. О.Ф. Мальцева Полтавської обласної ради», якому було доручено проведення посмертної судово-психіатричної експертизи відносно ОСОБА_5 . За наданими для проведення експертизи матеріалами, було встановлено, що під час лікування в терапевтичному відділенні ОСОБА_5 було встановлено діагноз тяжкого психічного розладу, при цьому надати відповідь на питання про її психічний стан станом на 04 березня 2016 року без оригіналу медичної картки № 839 з Троїцького територіального медичного об`єднання не представляється можливим.

Свідок ОСОБА_18 у судовому засіданні пояснила, що працює директором у Троїцькому територіальному медичному об`єднанні. Медична документація відносно ОСОБА_5 неодноразово вилучалася правоохоронними органами, у зв`язку з чим вона на даний час втрачена.

Допитаний у якості свідка ОСОБА_19 суду пояснив, що раніше працював лікарем у Троїцькому територіальному медичному об`єднанні. ОСОБА_5 могла мати ряд відповідних захворювань, у зв`язку з чим проходити лікування у терапевтичному відділенні. На якій підставі їй було встановлено ним діагноз тяжкого психічного захворювання, він не пам`ятає.

Приватний нотаріус Троїцького районного нотаріального округу Луганської області Гапочка Ельвіра Георгіївна у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи неодноразово повідомлялася у встановленому законом порядку. З метою недопущення порушення прав осіб на розгляд справи у розумні строки, суд вважає можливим розглянути вказану справу без участі останньої у судовому засіданні.

Суд, вивчивши надані докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_6 є сином ОСОБА_5 (т.1 ,а.с. 7).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 ОСОБА_3 є сином ОСОБА_6 , тобто внуком ОСОБА_5 (т.1 ,а.с. 8).

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 бабуся позивача ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1, а.с. 9).

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 батько позивача ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1, а.с. 12).

ОСОБА_20 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 (т. 1, а.с. 10).

28 листопада 2016 року ОСОБА_3 звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 (т.1, а.с. 6).

03 червня 2016 року приватним нотаріусом Троїцького районного нотаріального округу Луганської області Гапочкою Ельвірою Георгіївною було заведено відповідну спадкову справу після смерті ОСОБА_5 , що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 45947371 від 28 листопада 2016 року (т.1, а.с. 11).

04 березня 2016 року у Лантратівській сільській раді Троїцького району Луганської області ОСОБА_5 було вчинено заповіт, згідно якого остання після своєї смерті усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона матиме за законом право, заповіла ОСОБА_4 (т. 1 ,а.с. 43).

Рішенням Троїцького районного суду Луганської області № 433/2893/16-ц від 22 грудня 2016 року за ОСОБА_4 було визнано право власності на відповідне спадкове майно після смерті ОСОБА_5 , як спадкоємцем зав заповітом, у зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на спадщину ( т. 1, а.с. 44).

У судовому засіданні було вивчено наявну медичну документацію відносно ОСОБА_5 (т.1, а.с. 45, 47-48, 50-51, 98), оглянуто амбулаторну картку хворої ОСОБА_5 № 2955.

Так, згідно довідки про причину смерті від 31 травня 2016 року ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Причина смерті хронічна недостатність кровообігу ІІІ. Кардіосклероз з гіпертонією.

Вказане підтверджується актом констатації біологічної смерті ОСОБА_5 від 29 травня 2016 року та посмертним епікризом.

До матеріалів справи також було додано виписний епікриз № 1545 та виписний епікриз № 2403, зміст яких судом встановити не представилось можливим через нерозбірливість почерку.

При цьому, ОСОБА_5 під час лікування у терапевтичному відділенні Троїцького територіального медичного об`єднання згідно виписного епікризу № 839 за період лікування з 19 лютого 2016 року по 26 лютого 2016 року було постановлено діагноз - дифузний кардіосклероз. Наявні супутні діагнози, у тому числі виражений дементний синдром, тобто синдром стійкого порушення когнітивних функцій внаслідок органічного ураження мозку, що могло мати місце тяжкого психічного захворювання ( т. 1, а.с. 49).

Іншу медичну документацію відносно ОСОБА_5 було втрачено під час проведення досудового розслідування у відповідному кримінальному провадженні, що підтверджується відповіддю на запит КНП «Троїцьке територіальне медичне об`єднання» № 936 від 23 грудня 2019 року (т.3, а.с. 22), відповіддю на запит КНП «Троїцьке територіальне медичне об`єднання» № 223 від 03 березня 2020 року (т.3, а.с. 41) та відповіддю на запит Троїцького ВП ГУНП в Луганській області № 1471/111/45-2020 від 19 лютого 2020 року (т.3, а.с. 35).

З приводу втрати медичної документації відносно ОСОБА_5 було порушено кримінальне провадження № 0000065 від 11 грудня 2020 року (т.3, а.с. 249, т. 4, а.с. 11), по якому станом на 05 лютого 2021 року проводилося досудове розслідування (т.4 ,а.с. 47).

22 жовтня 2019 року по справі було призначено посмертну судового-психіатричну експертизу відносно ОСОБА_5 (т.2, а.с. 252), яку провести не представилось можливим через відсутність у достатній мірі медичної документації, а саме оригіналу медичної картки № 839 з КНП «Троїцьке територіальне медичне об`єднання» (т.3, а.с. 30), про що було повідомлено листом комунального підприємства «Полтавська обласна клінічна психіатрична лікарня ім. О.Ф. Мальцева Полтавської обласної ради» № 24-07/20 від 31 січня 2020 року.

Зміст вказаного листа наступний: «Комісія амбулаторної судово-психіатричної експертизи комунального підприємства «Полтавська обласна клінічна психіатрична лікарня ім. О.Ф. Мальцева Полтавської обласної ради» стосовно проведення посмертної судово-психіатричної експертизи ОСОБА_5 повідомляє:

На запит експертного закладу щодо необхідності надання додаткових матеріалів 11 січня 2020 року за № 433/2944/16-ц/112/2020 Вами направлено відомості, що медичні картки стаціонарного хворого № 2403, №1545 та № 839 втрачені лікувальним закладом.

Зважаючи на те, що під час лікування в терапевтичному відділенні з 19 лютого 2016 року по 26 лютого 2016 року (згідно виписного епікризу в медкарті амбулаторного хворого ) ОСОБА_5 було встановлено діагноз тяжкого психічного розладу, дати відповідь на питання про її психічний стан на 4 березня 2016 року без оригіналу медкарти № 839 з КНП «Троїцьке територіальне медичне об`єднання» неможливо.

Згідно відповіді на запит Державної прикордонної служби України № 1757/111/18-2019 від 08 лютого 2019 року ОСОБА_3 06 серпня 2018 року перетнув лінію державного кордону України на в`їзд, а 16 серпня 2018 року ОСОБА_3 перетнув лінію державного кордону України на виїзд (т.2, а.с. 112).

Згідно відповіді на запит КНП «Троїцьке територіальне медичне об`єднання» № 502 від 14 травня 2021 року було надано інформацію про лікуючого лікаря ОСОБА_5 під час проходження нею стаціонарного лікування в терапевтичному відділенні з 19 лютого 2016 року по 26 лютого 2016 року (виписний епікриз № 839) лікар терапевт ОСОБА_19 , який на момент надання вказаних відомостей к КНП «Троїцьке територіальне медичне об`єднання» не працював (т.4, а.с. 120).

Інших доказів на підтвердження чи спростування позовних вимог, сторонами до суду надано не було.

При вирішенні спору, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За вимогами ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 25 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування одержують спадкоємці за законом.

Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Вимоги щодо форми та змісту заповіту встановлені ст.1247 ЦК України.

Відповідно до статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частин першої, другої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту).

Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК України.

Із тексту спірного заповіту вбачається, що він складений з дотриманням вимог діючого на той час законодавства, а саме складений у письмовій формі за допомогою загальноприйнятих технічних засобів із зазначенням часу, місця його укладення, встановленням особи заповідача, підписаний особою заповідача, належним чином посвідчений у встановленому законом порядку та встановленням та перевіркою дієздатності заповідача, про що відображено в самому заповіті.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленні частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-третьої, п`ятої та шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Таким чином, на заповіт, як і на будь-який інший правочин, поширюються загальні вимоги щодо їх дійсності, додержання яких є необхідною умовою його чинності.

Позивач та його представник при обранні способу захисту права вказували на положення ст.225 ЦК України та ст.1257 ЦК України.

Заповіт, як вид одностороннього правочину повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідними для чинності правочину, серед яких, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ст.202, ч.2 ст.203 ЦК України).

Відповідно до ст.ст.1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

За змістом ч.1, ч.2 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Відповідно до ст.1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем і має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними в статтях 1251 - 1252 ЦК України.

Заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України). Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (ч.1 ст.225 ЦК України).

Верховний Суд у постанові від 12 січня 2021 року по справі справа № 397/1396/19 (провадження № 61-14040 св 20) зазначив, що у статті 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, та зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України. Зі змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, у якому відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Зокрема, це має місце при підтвердженні доказами наявності таких загальних підстав для визнання правочину недійсним як складення заповіту недієздатною особою або особою, яка в момент його складення не усвідомлювала й не могла усвідомлювати значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, складення заповіту під впливом насильства.

За змістом ст.30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Призначення експертизи у разі заявлення клопотання про її призначення хоча б однією зі сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи згідно з вимогами п. 2 ч. 1 статті 145 ЦПК України є обов`язковим. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 13 березня 2017 року у справі № 6-2833цс16. Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України № 6-1531цс16 від 28 вересня 2016 року, № 6-9цс12 від 29 лютого 2012 року, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для усіх судів України.

Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 визначено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Як вбачається із п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання угод недійсними», при розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

У даній справі провести посмертну судово-психіатричну експертизу відносно спадкодавця не представилось можливим через відсутність необхідної медичної документації, при цьому покази свідків у більшій мірі підтверджують факт усвідомлення своїх дій та здатність керування ними спадкодавцем саме на момент вчинення заповіту.

Суд критично ставиться до наявності супутнього діагнозу, який міг би вказувати на тяжку психічну хворобу у ОСОБА_5 , так як такий діагноз було визначено лікарем терапевтом, який не мав відповідної кваліфікації у галузі психіатрії, а лікар психіатр своїми показами у судовому засіданні повністю спростував існування у ОСОБА_5 такої хвороби.

Таким чином, факт наявності психічної хвороби чи тимчасового розладу на момент вчинення заповіту не підтверджено жодним належним і допустимим доказом, обмежено недієздатною чи недієздатною ОСОБА_5 також не визнавалася, що свідчить про те, що остання на час складання та посвідчення заповіту усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому, будь-яких доказів на підтвердження доводів про те, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало її волі, суду не надано. Посилання позивача та його представника на психічну хворобу, внаслідок чого спадкодавець не могла усвідомлювати значення своїх дій, не підтверджено належними, допустимими та достатніми доказами, на підставі яких можна було б зробити про це беззаперечний висновок; позивачем не надано суду належних та допустимих доказів про невідповідність заповіту внутрішній волі заповідача.

Суд при цьому виходить із презумпції психічного здоров`я ОСОБА_5 , суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених Закону України «Про психіатричну допомогу» (ст.3) та іншими законами України.

Зважаючи на викладене, з урахуванням презумпції психічного здоров`я особи та недоведеність абсолютної неспроможності ОСОБА_5 в момент підписання оспорюваного правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними, суд встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення та надавши оцінку наявним у справі доказам - показам свідків, які беззаперечно не довели те, що ОСОБА_5 страждала на тяжку психічну хворобу під час підписання заповіту, дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності правових підстав, передбачених статтею 225 ЦК України для визнання оспорюваного заповіту недійсним.

На відсутність сумнівів щодо дієздатності ОСОБА_5 під час підписання заповіту вказала у своєму поясненні й ОСОБА_10 , яка на момент вчинення заповіту займала посаду секретаря Лантратівської сільської ради Луганської області і була наділена повноваженнями на посвідчення заповітів. Таким чином, беззаперечних доказів того, що ОСОБА_5 під час підписання заповіту абсолютно неспроможна була розуміти значення своїх дій та керувати ними позивач та його представник суду не надали. До висновку про абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та керувати ними прийшов і Верховний Суд в складі колегії Першої судової палати Касаційного цивільного суду в справі №552/5808/17.

Оскільки, під час розгляду справи не було встановлено належними і відповідними доказами того, що під час вчинення заповіту ОСОБА_5 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем та його представником належними і допустимими доказами обставин, на які вони посилаються в обґрунтування своїх позовних вимог.

Вище наведені обставини свідчать про те, що було дотримано порядок посвідчення заповіту, зокрема послідовно вчинено всі необхідні для цього дії. Позивачем та його представником не доведено порушень вимог закону щодо посвідчення заповіту.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. У своїх рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року, «Авшар проти Туреччини» від 10 липня 2001 року та «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011року, Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів, суд як правило застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом» і така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

При цьому суд керується принципом «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у п.43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України». Зокрема, доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Розумним є сумнів, який грунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами статті 264 вказаного Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 82 ЦПК України покладено на кожну зі сторін обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За відсутності належних та допустимих доказів того, що під час складання заповіту ОСОБА_5 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, та враховуючи те, що наявними у справі доказами не було встановлено абсолютної неспроможності ОСОБА_5 у момент складання заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а посилання на те, що слід піддати сумніву збереження спроможності на здатність заповідача повноцінно усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, саме по собі не є підставою для визнання складеного у такому стані заповіту недійсним з підстав, передбачених частиною першою статті 225 ЦК України, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним.

При винесенні рішення, суд керується статтею 13 ЦПК України, щодо розгляду судом справ в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

За таких обставини, суд, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні всіх обставин справи та наданих в їх обґрунтування доказів, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у справі, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку вважає, що позов у частині визнання заповіту недійсним не підлягає задоволенню, так як позивачем за змістом заявлених вимог не доведено, а відповідачами в силу принципу змагальності сторін спростовано обґрунтованість позовних вимог, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При цьому, позовні вимоги про визнання права власності на спадкове майно за позивачем, є похідними від позовних вимог про визнання заповіту не дійсним, а тому такі вимоги задоволенню також не підлягають.

Судові витрати по справі складаються із сплаченого позивачем судового збору у сумі 551 гривні 20 коп. (т.1, а.с. 20), а також витрат на правничу допомогу, які згідно акту виконаних робіт юридичних послуг від 17 вересня 2021 року за Договором про надання юридичних послуг складають 34504 грн. 00 коп. (т.4, а.с. 182).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, то судові витрати у даній справі покладаються на позивача.

Крім того, ухвалою Троїцького районного суду Луганської області № 433/2944/16-ц від 27 лютого 2017 року було накладено арешт на домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Троїцького районного суду Луганської області № 433/2944/16-ц від 14 листопада 2017 року було накладено арешт на: присадибну земельну ділянку площею 0,1500 га, право власності на яку посвідчене державним актом серії ЯЛ № 859609 від 14 жовтня 2011 року, кадастровий номер :05:002:0175; земельну ділянку площею 10,7275 га, розташовану на території Привільської сільської ради Троїцького району Луганської області, право власності на яку посвідчене державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЛГ № 038811 від 19 березня 2003 року, кадастровий номер :03:002:0081; земельну частку (пай) розміром 14,39 умовних кадастрових гектарів із земель колишнього КСП «Привілля», право на яку посвідчене сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ЛГ № 0154063 від 27 вересня 2002 року; грошові кошти, які знаходяться на депозитному рахунку у ТВБВ «Ощадбанк» (смт. Троїцьке Троїцького району Луганської області, пр. Перемоги, б. № 14) на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт серії НОМЕР_6 , виданий Троїцьким РВ УМВС України в Луганській області 07 березня 1999 року).

Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Таким чином, при ухвалені даного рішення, слід зазначити про скасування раніше вжитих судом вищезазначених заходів забезпечення позову.

На підставі викладеного, ст.ст. 16, 30, 203, 215, 225, 1223, 1233, 1234, 1235, 1247, 1257 ЦК України, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 25, 76 -79, 81-82, 89, 141, 158, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженця м. Полтава, зареєстрований в АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_7 ) до ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженця с. Ями Троїцького району Луганської області, зареєстрований в АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_8 ), третя особа: приватний нотаріус Троїцького районного нотаріального округу Луганської області Гапочка Ельвіра Георгіївна, про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на спадкове майно, - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Троїцького районного суду Луганської області № 433/2944/16-ц від 27 лютого 2017 року, а саме зняти арешт з домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Скасувати заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Троїцького районного суду Луганської області № 433/2944/16-ц від 14 листопада 2017 року, а саме зняти арешт з: присадибної земельної ділянки площею 0,1500 га, право власності на яку посвідчене державним актом серії ЯЛ № 859609 від 14 жовтня 2011 року, кадастровий номер :05:002:0175; земельної ділянки площею 10,7275 га, розташованої на території Привільської сільської ради Троїцького району Луганської області, право власності на яку посвідчене державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЛГ № 038811 від 19 березня 2003 року, кадастровий номер :03:002:0081; земельної частки (паю) розміром 14,39 умовних кадастрових гектарів із земель колишнього КСП «Привілля», право на яку посвідчено сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ЛГ № 0154063 від 27 вересня 2002 року; грошових коштів, які знаходяться на депозитному рахунку у ТВБВ «Ощадбанк» (смт. Троїцьке Троїцького району Луганської області, пр. Перемоги, б. № 14) на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт серії НОМЕР_6 , виданий Троїцьким РВ УМВС України в Луганській області 07 березня 1999 року).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається за правилами п.п. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України через Троїцький районний суд Луганської області до Луганського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.І.Суський

29.09.21