Справа № 463/6179/16-ц
Провадження № 2/463/406/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2021 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі:

головуючого судді - Леньо С. І.

з участю секретаря -Кавецького А.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання об`єкту нерухомого майна, а саме: квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , до складу якої входять квартира загальною площею 79,9 кв.м. (житловою площею 54,9 кв.м.), комора в підвалі площею 14,1 кв.м. та гараж площею 78,6 кв.м. спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та здійснити поділ цього майна, визнавши за позивачем право власності на 1/2 ідеальної частки цієї квартири.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 24.03.2007 року зареєстрував з відповідачем шлюб, який розірвано рішенням Галицького районного суду м. Львова від 08.12.2015р. В період шлюбу, за спільні сімейні кошти згідно договору купівлі-продажу від 28.02.2013р. ними було придбано квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 79,9 кв.м., житловою площею 54,9 кв.м., до якої відноситься комора в підвалі площею 14,1 кв.м., а також сарай площею 7,5 кв.м. В 2014р. за спільні кошти сарай було переобладнано в гараж площею 78,6 кв.м., після чого видано відповідне свідоцтво. Право власності на квартиру та гараж в цілому зареєстровано одноосібно на відповідача, однак таке майно вважається спільною сумісною власністю подружжя. В добровільному порядку ними не досягнуто згоди щодо поділу цієї квартири та гаражу як спільного майна подружжя, у зв`язку з чим просить визнати такий об`єкт нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та здійснити його поділ шляхом визнання за ним права власності на 1/2 ідеальної частки.

Відповідач ОСОБА_3 подала до суду заяву, яку назвала доповненням до заперечення на позовну заяву про поділ сумісно - спільного майна. В якому вказала, що квартира розташована за адресою АДРЕСА_1 , яка складається з 3-х кімнат загальною площею 79,9 кв.м.,житловою площею 54,9 кв.м., комори в підвалі площею 14,1 кв.м, гаража площею 78,6 кв.м. придбані виключно за її особисті кошти, які вона позичала в своїх подруг ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Крім того, вказала, що позивач ствердив факт, що спірна квартира придбана виключно за її особисті кошти і належить їй, про що написав відповідну заяву, до заперечень долучила заяву позивача, в якій останній ствердив, що квартира АДРЕСА_2 куплена нею за особисті кошти і зазначена квартира є її особистою власністю, також долучила розписки про отримання грошей в борг у ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , тому в задоволенні позову просить відмовити.

В поданих до суду письмових поясненнях від 04 квітня 2018 року, позивач вказав, що для покращення житлових умов та придбання спірної квартири, він за домовленістю та дорученням його колишньої дружини мав продати квартиру АДРЕСА_3 , де проживав його син від першого шлюбу, який в придбаній спірній квартирі мав проживати разом з ним та відповідачем. Крім того, за домовленістю з відповідачкою для придбання спірної квартири вона зобов`язалась продати належну їй нерухомість в с. Дем`янів Галицького району Івано-Франківської області. Також за домовленістю між позивачем та відповідачем спірна квартира мала бути оформлена на відповідачку. Протягом 2012-2013 років він здійснював пошук квартири, яку він та відповідач бажали придбати для покращення житлових умов та їх спільного проживання. За результатами пошуків було досягнуто згоди з гр. ОСОБА_7 щодо придбання квартири АДРЕСА_2 , за 729 000,00 грн., що по курсу НБУ на дату придбання (28.02.2013) становило приблизно 91 125,00 доларів США (з розрахунку 7,99 грн.) На момент придбання квартири в нього не було потрібної кількості грошей, а квартиру на АДРЕСА_3 він ще не продав, власних заощаджень в нього було лише 8700 доларів США, що становило приблизно 70 000 грн. Тому він змушений був позичити гроші в своєї знайомої ОСОБА_8 в сумі 50 000 доларів США, що становило приблизно 399 500 грн., в подальшому частково повернув позичені у ОСОБА_8 грошові кошти за грошові кошти виручені від продажу квартири на АДРЕСА_3 в сумі 35 000 доларів США, решту грошей повертав частинами. Крім того,10 000 доларів США, що становили приблизно 80 000 грн. він позичив в своєї матері ОСОБА_9 . Оскільки станом на 28.02.2013 у нього не було достатньо коштів на придбання спірної квартири за домовленістю з продавець гр. ОСОБА_7 позичив йому суму коштів, яку не вистачало, а саме 179 500,00 грн., що підтверджується відповідним договором позики. Відтак він особисто передав продавцю спірної квартири ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 729000,00 грн., що становило приблизно 91 125,00 доларів США.

31 липня 2021 року позивачем подано заперечення щодо доказів відповідача, в яких позивач зазначає, що подані відповідачкою докази, зокрема його заява про те, що спірна квартира куплена виключно за її особисті кошти та є її особистою власністю була написана під впливом тяжких для нього обставин, оскільки на момент написання такої він перебував у Київському СІЗО, і дана заява була ним написана для того, щоб спірну квартиру можна було передати в іпотеку та за отримані грошові кошти внести за нього заставу. Щодо розписок відповідачки про отримання грошей в борг, вказав, такі не є оригіналами документів написаних у 2013 році, а є написані відповідачем з відтворенням їх змісту. Тому вважає, що докази подані відповідачкою є неналежними та не допустимими доказами.

Відповідачкою 07 травня 2018 року подано письмові пояснення, згідно яких відповідач вказала, що спірна квартира була придбана виключно за її власні грошові кошти, зокрема джерелами її особистих грошових коштів були: заробітна плата, заощадження рідних, отримані у спадок, кошти отримані нею за продаж особисто зроблених творів мистецтва, на момент придбання квартири в неї було власних коштів 30 000 доларів США, частину коштів їй надав брат ОСОБА_10 та позичили її друзі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Вказала, що для придбання квартири їй бракувало 179,500 грн., позивач допоміг їй взявши дану суму у позику.

В письмових запереченнях поданих відповідачкою 06 листопада 2018 року, остання вказує, що позивачу було надано службове житло в м. Мукачево Закарпатської області, тому твердження про придбання спірної квартири з метою покращення житлових умов є безпідставним.

13 червня 2019 року позивачем подано письмові пояснення в яких останній вказує, що відповідач не могла придбати квартиру за власні гроші, оскільки мала значну заборгованість перед банком, також він погодився взяти грошові кошти на купівлю квартири у борг, які мали в подальшому бути повернуті за рахунок продажу нерухомості відповідачки, згідно попередньої домовленості з нею. Однак така після купівлі спірної квартири відповідачкою продана не була.

21 січня 2021 року представником позивача подано письмові заперечення в яких останній просить не брати до уваги заяву гр. ОСОБА_10 , яка надана суду відповідачкою.

Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог ч. 1 ст.174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору не було подано.

Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом в процесі її розгляду.

Позовна заява надійшла до суду 27.12.2016.

Провадження у справі відкрито 18.09.2017.

20.06.2017 ухвалено заочне рішення, яким позов задоволено.

Ухвалою від 09.10.2017 задоволено заяву відповідача ОСОБА_3 , заочне рішення від 20.06.2017 скасовано, справу призначено до судового розгляду в загальному порядку на 12.12.2017.

Ухвалою суду від 19.08.2019 відмовлено в задоволенні клопотання позивача про призначення судової технічної експертизи документів.

За клопотанням сторін в судовому засіданні було допитано свідків.

З огляду на карантинні обмеження, суд неодноразово йшов на зустріч учасникам справи та відкладав судові засідання з тією метою, щоб кожен мав можливість відстояти свою позицію перед судом. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань.

Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Позивач приймав участь у розгляді справи особисто та в особі свого повноважного представника. Відповідач, також приймала участь у розгляді справи особисто та в особі свого повноважного представника. Вони мали можливість надавати суду пояснення та докази, якими підтверджуються їхні вимоги чи заперечення. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу ч. ч. 2, 3, 4 ст. 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи.

Суд у відповідності до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків.

Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.

Узагальнена позиція учасників справи.

Позивач та його повноважний представник під час виступу із вступним словом позовні вимоги підтримали. Дали пояснення, аналогічні мотивам позову та просили позов задоволити.

Відповідач та її повноважний представник під час виступу із вступним словом проти обґрунтованості позову заперечили з підстав, викладених у запереченнях. Просили відмовити в позові.

Позиція суду.

Заслухавши пояснення позивача, відповідача та їх представників, а також показання свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи.

24 березня 2007 року між сторонами було укладено шлюб, що підтверджується копією відповідного свідоцтва (т.1,а.с.5).

Згідно рішення Галицького районного суду м. Львова від 08 грудня 2015 року (т.1,а.с.7-8) шлюб між сторонами розірвано. Рішення не оскаржувалось та набрало законної сили.

Відповідач ОСОБА_3 є власником квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , до складу якої входять квартира загальною площею 79,9 кв.м. (житловою площею 54,9 кв.м.), комора в підвалі площею 14,1 кв.м. та гаража площею 78,6 кв.м., що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17.12.2014 року індексний номер 31117742 (а.с.11), витягами з державного реєстру прав на нерухоме майно (т.1,а.с.10,12).

Дане майно відповідачкою отримано у власність на підставі договору купівлі - продажу від 28 лютого 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Левченко Л.Г. (т.1.,а.с.9).

Позивач звернувся в суд з даним позовом, оскільки вважає, що хоча дане майно зареєстровано за відповідачкою, таке є спільною власністю оскільки придбано за час перебування в зареєстрованому шлюбі і підлягає поділу в рівних частках.

На підтвердження позовних вимог вказує, що у зв`язку з відсутністю відповідної суми грошей він позичив такі зокрема у своєї матері ОСОБА_1 в сумі 10000 доларів США, що підтверджує її нотаріально посвідченою заявою від 05.09.2015 (т.1,а.с.237), також позичив у знайомої ОСОБА_8 грошові кошти в сумі 50 000 доларів США, факт отримання та повернення даної суми підтверджує відповідним розписками та квитанцією (т.1.,а.с.101-107).

Крім того, стверджує, що у зв`язку з браком коштів для купівлі спірної квартири він позичив гроші в сумі 179 500 грн. у продавця спірної квартири гр. ОСОБА_7 , що підтверджується договором позики, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Левченко Л.Г. (т.1,а.с.99). Даний факт підтвердила і відповідач, яка в письмових поясненнях від 07.05.2018 вказала, що позивач допоміг їй у придбанні спірного майна взявши дану суму у позику.

Також позивач вказує, що для того щоб віддати борг за придбану квартиру він використав кошти від продажу квартири АДРЕСА_4 , яка належала його колишній дружині, в якій проживав сина позивача від першого шлюбу. Дану квартиру позивач продав на підставі належної довіреності від колишньої дружини (т.1.,а.с.99-100).

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 показав, що є сином позивача, проживав у квартирі АДРЕСА_4 . Після одруження батько та відповідачка мали намір купити квартиру. Оскільки потрібної суми грошей не було, батько позичив гроші для її придбання. В подальшому між батьком та відповідачкою було досягнуто згоди про те, що для повернення позичених грошей буде продана квартира на АДРЕСА_3 . В свою чергу відповідач продасть належний їй будинок. Також згідно домовленості він мав проживати у спірній квартирі з батьком та відповідачкою до придбання окремої квартири для нього. Вказав, що відповідач в подальшому не продала належний їй будинок.

Свідок ОСОБА_12 пояснила, що проживає по сусідству з позивачем на АДРЕСА_3 , вказала, що після створення другої сім`ї позивач з дружиною хотіли придбати більшу квартиру, для цього позивач мав намір продати квартиру на АДРЕСА_3 , де після розірвання шлюбу з першою дружиною проживав їх спільний син. В свою чергу відповідач для придбання спільної квартири мала намір продати належний їй будинок.

В свою чергу відповідач свої заперечення проти позову мотивує тим, що спірну квартиру вона придбала за власні кошти, зокрема джерелами її особистих грошових коштів були: заробітна плата, що підтверджує відповідними довідками про доходи (т.1.,а.с. 144-148), заощадження рідних, отримані у спадок, кошти отримані нею за продаж особисто зроблених творів мистецтва, на момент придбання квартири в неї було власних коштів 30 000 доларів США, частину коштів їй надав брат ОСОБА_10 та позичили її друзі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , яким були надані відповідні розписки (т.1,а.с. 92-93), хоча визнає, що це не оригінали розписок.

Свідок ОСОБА_13 показала, що товаришує з відповідачкою ОСОБА_3 , остання у 2013 році позичала в неї гроші в сумі приблизно 25 000 доларів США, про що надала відповідну розписку, з якою метою вона позичала грошві відповідач не повідомляла. Гроші повернула згідно домовленості.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 показала, що товаришує з відповідачкою, в лютому 2013 року вона позичала відповідачці гроші в сумі 25 000 доларів США для придбання квартири, вказала, що гроші були повернуті в обумовлений строк.

Також на підтвердження своєї позиції відповідач посилається на те, що позивач в своїй заяві від 05 листопада 2015 року ствердив, що спірна квартира АДРЕСА_2 , яка була куплена відповідачкою під час перебування з ним у шлюбі придбана виключно за особисті кошти останньої та відповідно до п.3 ст.57 Сімейного кодексу України є її спільною власністю (т.1,а.с.90).

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Із системного аналізу норм статей 57, 60, 63, 66-68, 70 СК України випливає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними.

Відповідно до чинної на даний час частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»;

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Редакція цієї норми змінювалась, однак в контексті даного питання це не має важливого значення, оскільки належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Під час розгляду цивільної справи № 489/3690/16-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 15.11.2018 зазначив, що норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року справа № 6-612цс15 та від 25 листопада 2015 року справа № 6-2333цс15.

Таким чином майно вважається особистою приватною власністю того з подружжя, якщо воно придбане за його особисті кошти. В свою чергу, особистими коштами є виключно ті кошти, які набуті одним з подружжя до шлюбу або кошти, отримані одним з подружжя від реалізації майна, набутого за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Відтак, суд приходить до висновку про те, що позивачем доведено, а відповідачем не спростовано факту того, що спірне майно є спільним майном подружжя, оскільки відповідачем жодним чином не доведено, що дане майно придбано нею за особисті кошти, набуті нею до шлюбу, реалізації майна набутого за час шлюбу, або на підставі договору дарування або в порядку спадкування, зокрема, що гроші нею отримані у спадок, за продаж особисто зроблених творів мистецтва та, що частину грошей їй надав брат.

Не заслуговує на увагу представлена відповідачкою заява позивача від 05 листопада 2015 року, в якій він ствердив, що спірна квартира АДРЕСА_2 , яка була куплена відповідачкою під час перебування з ним у шлюбі придбана виключно за особисті кошти останньої та відповідно до п.3 ст.57 Сімейного кодексу України є її спільною власністю, так як в судовому засіданні встановлено, що дана заява подавалась на момент перебування позивача в місцях попереднього ув`язнення і мотиви наведені позивачем для написання такої заяви є очевидними. При цьому, заява засвідчена підписом адвоката, а не нотаріально та не становить відповідних правових наслідків. Суд також не приймає до уваги представлені відповідачкою розписки, оскільки в судовому засіданні встановлено, що такі не виготовлялись в 2013 році у зазначені дати їх написання і не є оригіналами. А лише написані з відтворенням змісту оригіналів.

Разом з тим, суд не ставить під сумнів факту того, що як позивач так і відповідач позичали грошові кошти для купівлі спірної квартири, однак сім`єю та в інтересах сім`ї, тому спірне майно є спільною сумісною власністю позивача та відповідача.

Вирішуючи питання про поділ спірного мана суд керується чинними на даний час положеннями СК України та ЦК України.

Так, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом - ч. 1 ст. 71 СК України.

У пункті 25 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 цього Кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

Верховний Суд України під час розгляду цивільної справи № 6-2811цс15 сформулював правову позицію від 30.03.2016р., в якій роз`яснив, що у разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Аналогічні висновки висловлені Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду цивільної справи № 489/3573/16-ц (постанова від 26.09.2018р.).

Враховуючи, що предмет поділу вважається неподільною річчю, і жоден з подружжя не вніс на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми, позов про поділ майна подружжя підлягає до задоволення у спосіб визнання за позивачем та відповідачем права власності по 1/2 ідеальної частки квартири з приналежними до неї спорудами, оскільки із проведенням поділу спільна сумісна власність трансформується у спільну часткову.

Щодо судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи судові витрати в даній справі складаються з сплаченого позивачем судового збору в сумі 551,20 і такий відповідно до ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача, оскільки позов підлягає до задоволення повністю.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 12,77-82,141,223,263-265,268,280-282 ЦПК України, ст. ст. 57, 60, 69, 70, 71 СК України, суд -

в и р і ш и в:

Позов задовольнити.

Визнати об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з квартири загальною площею 79,9 кв.м., житловою площею 54,9 кв.м., комори в підвалі площею 14,1 кв.м., гаража площею 78,6 кв.м., спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та здійснити поділ майна, а саме

-визнати за ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) право власності на Ѕ частки нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з квартири загальною площею 79,9 кв.м., житловою площею 54,9 кв.м., комори в підвалі площею 14,1 кв.м., гаража площею 78,6 кв.м.,

-визнати за ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_2 ) право власності на Ѕ частки нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з квартири загальною площею 79,9 кв.м., житловою площею 54,9 кв.м., комори в підвалі площею 14,1 кв.м., гаража площею 78,6 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 551,20 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 354, 355 ЦПК України, пп.15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 27.09.2021.

Суддя: Леньо С. І.