Справа № 209/1150/20
Провадження № 2/209/52/21
РІШЕННЯ

іменем України

23 вересня 2021 року м. Кам`янське

Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Багбая Є.Д.,

за участі секретаря Полухіної Г.О.,

представника позивача - адвоката Машоніної А.О., відповідача ОСОБА_1 та його представника - адвоката Клочіхіна Є.І.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, в якому вона просить визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку, що заходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 52.6 кв.м., в тому числі житловою площею 37,3 кв.м, що складається з А-1-житлового будинку, а-1-сєні, а-4-тамбур, Б-1 літня кухня, б-1-сєні, В-1- сараю, Г-1 вбиральні, № 4-водопроводу, № 3 зливної ями, № 7 -колодязю, визнати за нею право власності на 1/2 частину Банківського вкладу з процентами у КБ «ПРИВАТБАНК» за договором № SAMDNWFD901 від 23.12.2019 р. у сумі 42 650 гривень, стягнути з ОСОБА_1 на її користь компенсацію спільних грошових коштів подружжя в розмірі 42650 гривень, визнати за нею право власності на 1/2 частину Банківського вкладу з процентами у ПАТ «Ощадбанк» за договором №263/60/1095261 від 19.02.2019 р. у сумі 2658,75 доларів США, що еквівалентно 64970,68 гривень, стягнути з ОСОБА_1 на її користь компенсацію спільних грошових коштів подружжя в розмірі 2658,75 доларів США, що еквівалентно 64970,68 гривень, стягнути з ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору та витрат на правову допомогу. На обґрунтування позову зазначено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 вересня 1992 року. В березні 2020 року позивачем було подано позовну заяву про розірвання шлюбу. В період шлюбу, сторони набули у власність наступне майно: в 1997 році на підставі договору купівлі-продажу було придбано спірний житловий будинок, що заходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 52.6 кв.м., в тому числі житловою площею 37,3 кв.м, що складається з А-1-житлового будинку, а-1-сєні, а-4-тамбур, Б-1 літня кухня, б-1-сєні, В-1- сараю, Г-1 вбиральні, № 4-водопроводу, № 3 зливної ями, № 7 -колодязю. 19.02.2019 року було відкрито депозитний рахунок у ПАТ «Ощадбанк» за договором №263/60/1095261 від 19.02.2019 р. на суму 5100 доларів США. 23.12.2019 року було відкрито депозитний рахунок у КБ «ПРИВАТБАНК» за договором № SAMDNWFD901 від 23.12.2019 р. на суму 80000 гривень та 13.,25 % річних на 6 місяців. Оскільки дане майно було придбано у період шлюбу з відповідачем то позивач має намір поділити спірне майно в судовому порядку.

Ухвалою судді від 15 травня 2020 року відкрито провадження у справі та постановлено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

03.11.2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача /а.с. 93-96/, згідно якого він просить відмовити в задоволенні позовних вимог в частині банківських вкладів, оскільки останні були вкладені з його особистих коштів, в частині позовних вимог щодо поділу будинку не заперечує. . Вказує, що в 2015 році отримав у спадщину 75977,56 гривень від померлого батька ОСОБА_3 .. Також отримав у спадщину квартиру за адресою: АДРЕСА_2 після смерті матері ОСОБА_4 , яку продав 18.02.2019 року за 56256 гривень. . Отримані гроші він і вклав в 2019 році в спірні банківські вклади. Також 10.01.2020 року він взяв у борг грошові кошти в розмірі 6000 доларів США у ОСОБА_5 частину яких він також поклав на депозит. Також дані гроші отримувалися для спільної з позивачем поїздки до Карпат.

07.12.2020 року позивачем було надано відповідь на відзив /а.с. 113-120/, згідно якого позивач вважає доводи відповідача щодо банківських вкладів надуманими, оскільки спадкові гроші отримані відповідачем після смерті батьків останній використовував для ремонту будинку який він отримав у спадок та знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Тобто витрачені на особисті цілі. Щодо грошових коштів від продажу спадкової квартири відповідача, останні були отримані 18.02.2019 року а депозит був здійснений в кінці грудня 2019 року. Всі спадкові гроші та гроші отримані від продажу спадкового майна відповідач витрачав на особисті потреби. В карпати позивач з відповідачем не виїздила, перебувала на роботі в цей час. Про отримання грошей в борг позивачу нічого не відомо якщо він їх отримував він їх брав не в інтересах сім`ї.

07.12.2020 року позивачем надано уточнену позовну заяву /а.с. 121-126/.

Розпорядженням від 04.08.2021 року розгляд справи в зв`язку зі звільненням головуючого судді ОСОБА_6 перерозподілено головуючому судді Багбая Є.Д., та ухвалою суду від 04.08.2021 року справа прийнята до провадження суддею Багбая Є.Д.та згідно вимог ЦПК України судовий розгляд розпочато спочатку.

25.08.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача /а.с. 189-193/, згідно якого він просить відмовити в задоволенні позовних вимог в частині банківських вкладів, оскільки останні були вкладені з його особистих коштів, в частині позовних вимог щодо поділу будинку не заперечує. . Вказує, що в 2015 році отримав у спадщину 75977,56 гривень від померлого батька ОСОБА_3 .. Також отримав у спадщину квартиру за адресою: АДРЕСА_2 після смерті матері ОСОБА_4 , яку продав 18.02.2019 року за 5100 доларів США, вдоговрі зазначена інша сума задля зменшення витрат на оформлення договору. Отримані гроші він і вклав в 2019 році в спірний валютний банківський вклад. Також 10.01.2020 року він взяв у борг грошові кошти в розмірі 6000 доларів США у ОСОБА_5 частину яких він також поклав на депозит. Також дані гроші отримувалися для спільної з позивачем поїздки до Карпат.

Представник позивача в судове засідання з`явилася, позов підтримала згідно обставин викладених в позовній заяві.

Відповідач та його представник в судове засідання з`явилися та підтримали відзив, просили відмовити в задоволенні позовних вимог.

Вислухавши представника позивача, відповідача його представника, дослідивши письмові докази у справі та встановивши фактичні обставини і зміст спірних правовідносин, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 вересня 1992 року, що підтверджується копією свідоцтва про укладання шлюбу /а.с. 15/. В період шлюбу, сторони набули у власність наступне майно: в 1997 році на підставі договору купівлі-продажу було придбано спірний житловий будинок, що заходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 52.6 кв.м., в тому числі житловою площею 37,3 кв.м, що складається з А-1-житлового будинку, а-1-сєні, а-4-тамбур, Б-1 літня кухня, б-1-сєні, В-1- сараю, Г-1 вбиральні, № 4-водопроводу, № 3 зливної ями, № 7 -колодязю, що підтверджується, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно /а.с. 16/. 19.02.2019 року на ім`я відповідача ОСОБА_1 було відкрито депозитний рахунок у АТ «СБЕРБАНК» за договором №263/60/1095261 від 19.02.2019 р. на суму 5100 доларів США, що підтверджується копією договору /а.с. 30/. 23.12.2019 року було відкрито депозитний рахунок у КБ «ПРИВАТБАНК» за договором № SAMDNWFD901 від 23.12.2019 р. на суму 80000 гривень та 13.,25 % річних на 6 місяців на ім`я відповідача ОСОБА_1 , що підтверджується копією договору /а.с. 28-29/.

Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Підстав відступити від зазначених висновків не встановлено.

Отже, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання.

При цьому, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті цього майна.

Таким чином, хоча конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, однак зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно з ч. 6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Суд вважає встановленим те, що спірний будинок був придбаний під час перебування у шлюбі сторін у справі є спільним майном подружжя, тому позовні вимоги про визнання права власності на Ѕ частину будинку за позивачем підлягають задоволенню, оскільки це підтверджено наданими суду доказами та не заперечується відповідачем.

Щодо позовних вимог позивача щодо банківських рахунків, суд приходить до наступного.

Суд вважає не доведеними твердження відповідача, що грошові вклади були здійснені ним з особистих коштів які він отримав у спадок, оскільки спадкові гроші дійсно ним отримані в 2015 році, спірні депозити укладені в 2019 році, суду не надано належних та допустимих доказів, що саме спадкові гроші були вкладені на спірні банківські депозити. Щодо доводів відповідача про переукладання депозитів з 2015 року по дату укладання спірних депозитів за рахунок спадкових грошей, суд вважає надуманими та недоведеними оскільки суми грошових коштів які вкладалися на депозити за весь період вкладання різняться, позивач та свідок вказували та відповідачем не заперечувалося, що отанній частково витрачав спадкові гроші на ремонт як свого будинку так і будинку подружжя. Стосовно купівлі продажу квартири, суд також не може прийняти доводи відповідача щодо суми продажу квартири за 5100 доларів США оскільки, згідно нотаріально посвідченого договору дана спадкова квартира була продана за 56256 гривень, про що зазначав сам відповідач у первісному відзиві /а.с. 94/, також дана обставина підтверджена свідком ОСОБА_7 , який був пристунім під час укладання договору в нотаріуса. Наданий суду попередній договір та показання свідка ОСОБА_8 суд не приймає оскільки останні протирічать іншим доказам по справі та є сумнівними, оскільки раніше не подавалися суду, крім того враховуючи презумпцію правомірності правочину визначену законом, нотаріально посвдчений договір купівлі-продажу квартири ніким оспорений не був та на даний час є правомірним. Щодо доводів відповідача, що валютний вклад, був здійснений за рахунок грошових коштів отриманих від договору позики укладеного 10.01.2020 року з ОСОБА_5 на суму 6000 доларів США, суд також не приймає оскільки позиція відповідача за період судового розгляду постійно змінювалася враховуючи його відзиви та надані суду пояснення, оскільки він то вказував, що лише частина запозичених грошових коштів була вкладена на депозит, то знову зазначав, що всі гроші були вкладені на депозит за рахунок позичених, то вони були вкладені за рахунок позичених частково, що вказає на непослідовність позиції відповідча та розцінюється судом як намагання таким чином уникнути цивільної відповідальності за даним спором. Крім того, договір позики укладений між братом та сестрою, про нього не було відмово позивачу, про що остання зазначала, тому в суду викликає сумніви та він вважає не доведеним факт отримання цих коштів з метою покладення його на депозит. Крім того суду не зрозуміло навіщо брати в борг грошові кошти щоб вкласти їх на депозитний рахунок.

Таким чином суд вражає, що грошові кошти є спільним сумісним майном подружжя, що доведено позивачем належними та допустимими доказами. Та не спростовано належними доказами відповідачем.

Разом з тим, суд повинен зазначити, що позивач просить визнати за нею право власності на 1/2 частину Банківського вкладу з процентами у ПАТ «Ощадбанк» за договором №263/60/1095261 від 19.02.2019 р., В той же час судом встановлено, що згідно наданих суду доказів банківський вклад за договором №263/60/1095261 від 19.02.2019 р. був здійснений в АТ «СБЕРБАНК», даний банк є іншою юридичною особою ніж ПАТ «Ощадбанк». Враховуючи вищенаведене позов в частині банківського вкладу в ПАТ «Ощадбанк» задоволенню не підлягає, оскільки доказів щодо банківських вкладів в даному банку суду не надано.

Судові витрати позивача на сплату судового зору в розмірі 2534,27 гривні та витрат на правову допомогу в розмірі 9000 гривень підлягають стягненню з відповідача пропорційно частині задоволених вимог відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись статтями 10, 12, 13, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

Цивільний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 /РНОКПП НОМЕР_1 місце проживання АДРЕСА_4 / право власності на 1/2 частину житлового будинку, що заходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 52.6 кв.м., в тому числі житловою площею 37,3 кв.м, що складається з А-1-житлового будинку, а-1-сєні, а-4-тамбур, Б-1 літня кухня, б-1-сєні, В-1- сараю, Г-1 вбиральні, № 4-водопроводу, № 3 зливної ями, № 7 -колодязю.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину Банківського вкладу з процентами у КБ «ПРИВАТБАНК» за договором № SAMDNWFD901 від 23.12.2019 р. у сумі 42 650 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 /РНКПО НОМЕР_2 , місце проживання АДРЕСА_4 / на користь ОСОБА_2 компенсацію спільних грошових коштів подружжя в розмірі 42650 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 /РНКПО НОМЕР_2 , місце проживання АДРЕСА_4 / на користь ОСОБА_2 витрати позивача на сплату судового збору в розмірі 1825,96 гривень та витрати на правову допомогу в розмірі 6617,23 гривень.

В іншій частині позовних вимог щодо поділу банківського рахунку в ПАТ «Ощадбанк» відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Повний текст судового рішення виготовлений 27.09.2021 року.

Суддя

Дніпровського районного суду

м. Дніпродзержинська Є.Д. Багбая