Провадження № 2/686/1261/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.12.2021

м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області в складі

головуючого судді - Салоїд Н.М.,

за участю секретаря - Лоб І.А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - Фабро Н.В. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про визнання заручником, застосування знущань, катувань та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок вчинення терористичних актів під час проведення антитерористичної операції у м. Луганськ Луганської області.

В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що після захоплення окупантами Слов`яносербської виправної колонії № 60, всі ув`язнені, які відбували покарання , в тому числі, і він, стали заручниками незаконних військових формувань невизнаної республіки «ЛНР».

Перебуваючи захопленими бойовиками, останні піддавали його різного роду катуванням та знущанням, йому було поламано ребра та заподіяно різного роду тілесних ушкоджень, унаслідок його відмови воювати проти українського народу.

20 березня 2019 року поблизу Щастя Луганської області за участі «Червоного Хреста» відбулась передача засуджених на підконтрольну територію України.

За вказаним фактом він звернувся із відповідною заявою про вчинення злочину проти нього до ГУНП в Хмельницькій області про внесення відомостей до Єдиного Державного реєстру досудових розслідувань за ч. 2 ст. 147 КК України, такі відомості були внесені та його визнано потерпілим у кримінальному провадженні.

Період заподіяння шкоди його майну відповідає періоду проведення антитерористичної операції, місце заподіяння такої шкоди місцю проведення антитерористичної операції та завдано моральну шкоду, обов`язок відшкодувати яку покладено на державу.

В ході підготовчого засідання ОСОБА_1 змінив предмет позову, вважав, що у зв`язку із захопленням його незаконними військовими формуваннями невизнаної республіки «ЛНР» та застосуванням до нього знущань і катувань, які призвели до заподіяння тілесних ушкоджень та погіршення стану здоров`я, просив визнати його заручником. Стягнути з Держави України в особі Кабінету Міністрів України моральну шкоду в розмірі 1 000 000 грн.

29 вересня 2020 року ухвалою судді позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви.

23.02.2021 року судом постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначення справи до розгляду в порядку загального позовного провадження.

02.09.2021 року представник відповідача Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) надала відзив на позовну заяву, в якому заперечувала проти задоволення позовних вимог. Свою позицію обґрунтувала тим, що ОСОБА_1 є потерпілим у кримінальному провадженні, порушеного за ч. 2 статті 147 КК України.

На даний час рішення суду, яке б встановлювало обставини захоплення ОСОБА_1 заручником, внаслідок терористичних актів під час проведення АТО в Донецькій та Луганській областях не ухвалено. Кваліфікація кримінального правопорушення є попередньою та може бути змінена в ході досудового слідства. Тому доказів того, що шкода, спричинена саме внаслідок кримінального правопорушення, оскільки відповідного рішення не прийнято, доказів щодо нанесення такої шкоди позивачем не надано.

Разом із тим, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, що підтверджують наявність такої шкоди, причинного зв`язку між завданою шкодою та діями держави, або будь-яких державних органів, тобто позивач не довів, що внаслідок дій держави став заручником та був підданий катуванню та знущанню, а не внаслідок збройної агресії Російської Федерації, яка здійснила окупацію частини території Луганської області, де і знаходиться Слов`яносербська виправна колонія (№ 60, тому підстав для відшкодування шкоди немає.

Крім того, позивачем не обґрунтовано розміру завданої моральної шкоди, яку він вимагає стягнути, тому сіл відмовити у задоволенні позову за недоведеністю..

Позивач ОСОБА_1 та його представник в судовому засіданні підтримали заявлений позов, підтвердили доводи, наведені в його обґрунтування.

В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнала з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву.

Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив та подав відзив на позовну заяву.

Заслухавши доводи позивача та його представника, заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи доказами, суд встановив наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.

Відповідно до матеріалів особової справи засуджений ОСОБА_1 прибув до Слов`яносербської виправної колонії № 60 Луганської області 11 березня 2010 року, 18 березня 2019 року прибув до Луганського слідчого ізолятора, 20 березня 2019 року прибув до державної установи «Старобільський слідчий ізолятор».

Відповідно до наряду Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України від 04.04.2019 року № 1/4-3496/Мл засудженому ОСОБА_1 для подальшого відбування покарання визначено державну установу «Замкова виправна колонія (№58)»

Із заяви ОСОБА_1 , поданої ним 07 липня 2020 року на адресу ГУНП в Хмельницькій області, вбачається, що 20 лютого 2014 року незаконними військовими формуваннями ЛНР було здійснено окупацію Слов`яносербської виправної колонії (№ 60), котра знаходиться в с. Лозовське Слов`яносербського району Луганської області, де в той час він відбував покарання. В подальшому, особами, які ідентифікували себе як представники ЛНР відносно нього вчиняли дії насильницького характеру, що суперечили його волі.

20 березня 2019 року засудженого ОСОБА_1 було передано на підконтрольну територію України. З його пояснень убачається, що йому представники ЛНР спричинили йому тілесні ушкодження у вигляді перелому ребер, крім того, наносили інші тілесні ушкодження, які носили характер катувань та знущань,, Таким чином він являвся заручником, перебуваючи у місцях позбавлення волі. Періоду нанесення тілесних Ушкоджень не вказує. Із висновку медичного освідуваня слідує, що перелом ребер мало місце восени 2015 року, а побиття відбувалось з 2014 по 2019 рік, доки його не було повернуто на підконтрольну Україні територію.

Однак такі доводи в ході розгляду справи свого підтвердження не знайшли.

Так, відповідно до висновку експерта № 890 від 11.11.2021 року за висновком якого згідно даних представленої медичної документації, даних судово-медичної експертизи у ОСОБА_1 з 2015 по 2020 року будь-яких тілесних ушкоджень не виявлено.

Відсутність рентгенівських знімків органів грудної клітки не дає можливості встановити наявність тілесних ушкоджень грудної клітки під час отримання травми у 2014 р. згідно вимог п. 4.13 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», що затверджена наказом МОЗ України №6 від 17.01.1995 року «Про розвиток та вдосконалення судової медичної служби України».

Вирішуючи спір по суті, оцінюючи зібрані докази, заявлених позовних вимог, суд прийшов до таких висновків.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішенням, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів самоврядування, їх посадових i службових ociб при здійсненні ними своїх повноважень.

Проте, в порушення вимог ст. 81 ЦПК України, позивачем суду не надано жодних доказів нездатності держави України підтримувати громадський порядок i безпеку або захищати життя людей та завдання такої шкоди позивачеві Державою Україна.

В цьому випадку не є спірною неможливість держави України підтримувати громадський порядок i безпеку або захищати життя в умовах збройної агресії проти України Російської Федерації.

Виконання державою обов`язку забезпечення i захисту прав людини, тобто позитивних зобов`язань, вимагає активного втручання держави в реалізацію прав людини (переважно соціальних, культурних та економічних прав), i в такому випадку порушення прав людини відбуватиметься через активні дії з боку держави, унеможливлюють їх реалізацію.

Загальновідомими є факти про активні дії з боку держави для виконання державою обов`язку щодо забезпечення i захисту прав людини у спірних правовідносинах.

Так, 14.04.2014 Указом Президента України № 405/2014 було введено в дію рішення Ради національної безпеки i оборони України 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози i збереження територіальної цілісності України».

Згідно з наказом Антитерористичного центру при Службі безпеки України 07.10.2014 року № 33/6/а Луганська область була визначена районом проведення АТО з 07.04.2014 року.

Відтак, на виконання та у порядку, передбаченому вищевказаними нормативно - правовими актами, суб`єкти боротьби з тероризмом станом на травень 2014 року здійснювали заходи з проведення антитерористичної у Слов`яносербську Луганської області.

У преамбулі Закону України від 18.01.2018 № 2268-УШ «Про особливості державної політики із забезпечення суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганської області» визначено, що Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони Російської Федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією, а також за допомогою окупаційної адміністрації Російської Федерації, яку складають її державні органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та підконтрольні Російській Федерації самопроголошені органи, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України.

Відповідно до ст. 2 цього Закону, відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права.

У межах тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях діє особливий порядок забезпечення прав і свобод цивільного населення, визначений цим Законом, іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права.

Статтею 7 цього Закону визначено, що Російська Федерація як держава окупант відповідно до 1У Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї; Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18.10.1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захист жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол 1) від 08 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення.

Факт військової агресії Російської Федерації проти України було не раз констатовано у: Зверненні до ООН, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Парламентської ГУАМ, держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, затвердженому постановою Верховної Ради України 27.01.2015 №129 V-ІІІ.

Заява Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», схвалена постановою Верховної Ради України від 21.04.2015 № 337- V-ІІІ.

12 жовтня 2016 року ПАРЄ також ухвалила Резолюцію 2133 (2016) «Засоби правового захисту у випадках порушень прав людини на українських територіях, непідконтрольних українській владі». Резолюція ПАРЄ 2133 (2016) - перший міжнародний документ, який визнав Російську Федерацію стороною конфлікту та застосував для цього термін «ефективний контроль». У документі чітко визначено, що «…анексія Криму Російською Федерацією та військова інтервенція російських збройних сил на сході України є порушенням міжнародного права та принципів, які відстоює Рада Європи». Відзначається, що і в Криму, і в зоні конфлікту на Донбасі, мали місце і досі мають місце серйозні порушення прав людини. Відповідно до міжнародного права Російська Федерація, яка де факто здійснює контроль над цими територіями, несе відповідальність за захист їхнього населення. Росія, таким чином, повинна гарантувати дотримання прав людини всім жителям Криму та ДНР і ЛНР.

Крім того, з вищевказаних звернень Верховної Ради України та Резолюції ПАРЕ вбачається, що Україною постійно вживалися політичні заходи щодо привернення уваги міжнародних організацій та іноземних держав до ситуації, яка склалася в країні, з метою отримання політичної та іншої допомоги для її вирішення.

Також, Україна неодноразово брала участь у проведенні переговорів у Мінську (5 вересня 2014 року, 19 вересня 2014 року, а також у подальшому) за участю представників іноземних держав, а також представників самопроголошених республік.

Разом з цим, зважаючи на широкомасштабну терористичну діяльність сепаратистів, підтримуваних Російською Федерацією, Україна не мала об`єктивної можливості уникнути втрати контролю над частиною території України, зокрема, i над територією с. Лозовського Слов`яносербського району Луганської області, за місцем розташування виправної колонії № 60.

Відтак, неможливість забезпечення прав i свобод людини у с. Лозовському Слов`яносербського району Луганської області не може бути достатнім свідченням неналежного виконання Державою Україна свого позитивного обов`язку стосовно гарантування права на майно, визначеного статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Таким чином, доводи позивача про порушення державою Україна позитивних зобов`язань не мають об`єктивного підтвердження.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22.09.2020 року по справі № 910/378/19 прийнята постанова у подібних правовідносинах, зокрема щодо застосування статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», статті 1177 Цивільного кодексу України.

Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові дійшла до висновку:

«6.10.За частиною першою статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

6.11.Водночас статтею 1177 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

6.20.Тобто, визначаючи підстави звернення з позовом, позивач висунув позитивні очікування щодо зобов`язань держави, які полягають, на думку позивача, в отриманні за рахунок держави компенсації (шкоди), яку позивач визначив як шкоду, заподіяну у період проведення АТО, незважаючи на те, що йому завдано моральної шкоди у відшкодуванні якої просить позивач, проте за вказаним фактом здійснюється кримінальне провадження.

6.27.Однак положення статті 1177 ЦК України встановлюють порядок відшкодування шкоди, завданої саме фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України, у випадках та порядку, передбачених законом. .

Отже, передбачене у статті 19 Закону № 638-IV відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.

Разом з тим, враховуючи предмет та підстави поданого позову, суд вважає, що підставою для відмови у задоволенні позову має стати те, що доводи позивача щодо порушення державою позитивних зобов`язань не знайшли обґрунтованого й об`єктивного підтвердження та не є застосовними у цих правовідносинах.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність порушення державою позитивних зобов`язань у спірних правовідносинах, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Крім того, згідно з ч.4 ст. 58 ЦПК України держава, територіальна громада бере участь у справі через відповідний орган державної влади, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції від імені якого діє його керівник або представник.

ОСОБА_1 пред`являє позов до Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України, проте, не зазначає, які саме дії або бездіяльність цих осіб, виходячи з їх повноважень, призвели до порушення його права на його безпеку, під час перебування його у виправній колонії.

Так, статтею 170 ЦК України встановлено, що Держава набуває i здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Виходячи з компетенції КМУ його діяльність передбачає тільки прийняття підзаконних нормативних актів, обов`язкових для виконання.

Статті 113 та 117 Конституції України визначають, що КМУ є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який в межах своєї компетенції видає постанови i розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Відповідно до статей З, 49, 50 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України є колегіальним органом i шляхом голосування приймає рішення після обговорення питань на його засіданнях. Проекти актів КМУ готуються i вносяться на розгляд КМУ міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, державними колегіальними органами, місцевими державними адміністраціями.

У статті 19 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» визначено, що діяльність Кабінету Міністрів України спрямовується на забезпечення інтересів Українського народу шляхом виконання Конституції та законів України, актів Президента України, а також Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої Верховною Радою України, вирішення питань державного управління у сфері економіки та фінансів, соціальної політики, праці та зайнятості, охорони здоров`я, освіти, науки, культури, спорту, туризму, охорони навколишнього природного середовища, екологічної безпеки, природокористування, правової політики, законності, забезпечення прав і свобод людини та громадянина, запобігання і протидії корупції, розв`язання інших завдань внутрішньої і зовнішньої політики, цивільного захисту, національної безпеки та обороноздатності.

Згідно зi статтею 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» визначено, що Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Таким чином, Кабінету Міністрів України, як центральний орган виконавчої влади в Україні спрямовує діяльність на забезпечення внутрішньої політики країни, шляхом видання підзаконних нормативних актів на виконання законів України та Конституції України.

Вказані повноваження Кабінету Міністрів України, аж нiяк не передбачають участь у проведенні спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористичної діяльності терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності, тобто незабезпечення проведення яких призвело до порушення прав позивача.

За приписами ст. 17 Конституції України, Оборона України, захист її суверенітету територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Забезпечення державної безпеки i захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація i порядок діяльності яких визначаються законом.

А відтак, Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України не являється суб`єктом, який порушив права позивача ОСОБА_1 . Доказів протилежного позивачем та його представником не надано та про наявність таких доказів не зазначено.

Отже, суд вважає, що визначення у справі відповідачем Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України є необґрунтованим.

Не є вірним також залучення у цій справі відповідачем Державної казначейської служби України з огляду на правовий висновок ВП Верховного Суду № 242/4741/16-ц від 27.11.2019.

Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган».

Крім того, суд приходить до висновку про безпідставність тверджень позивача про завдання йому моральної шкоди.

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин 2- 5 цієї статі моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.l995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння і її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, їм підтверджується акт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в який матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих i виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Позивачем та його представником не надано будь-яких належних, допустимих, достовірних, достатніх доказів на підтвердження факту завдання йому моральної шкоди Державою України в особі КМУ та Державною казначейською службою України.

Так, ОСОБА_1 не доводить наявність моральної шкоди, не обґрунтовує розмір заявленої до стягнення суми, не доводить наявність причино наслідкового зв`язку між діями відповідачів та шкодою.

Враховуючи відсутність трьох обов`язкових умов для застосування юридичної відповідальності у формі відшкодування шкоди, а також не доведеність факту завдання позивачеві моральної шкоди відповідачами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню.

При цьому, суд також не вбачає підстав для застосування рішення Європейського Суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), відповідно до якого Турецька Республіка зобов`язана сплатити позивачу компенсацію, зокрема, й за моральні страждання через незаконну окупацію північної частини Кіпру, де народилась та проживала Позивач, турецькими Збройними Силами з огляду на те, що зазначеним рішення обов`язок по відшкодуванню спричиненої моральної шкоди покладений на країну, яка здійснила незаконну окупацію, а не на країну, чия територія була окупована.

За таких обставин, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

На підставі та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 141, 258-259, 263-265, 268, 273, 352, 354-355, Перехідними положеннями ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про визнання заручником, застосування знущань, катувань та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Хмельницького апеляційного суду через Хмельницький міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення в повному обсязі складене 27.12.2021 року.

Позивач: ОСОБА_1 , 1968 року народження, утримується у ДУ «Замкова виправна колонія №58» м. Ізяслав вул. Гагаріна, 2 .

Відповідач: Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України місце знаходження: м. Київ, вул. Грушевського, б. 12/2.

Відповідач: Державна казначейська служба України, місце знаходження: м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6.

Суддя: