Номер провадження: 22-ц/813/9646/21
Номер справи місцевого суду: 495/3596/19
Головуючий у першій інстанції Прийомова О. Ю.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Дришлюка І.А.,Громіка Р.Д.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: адвоката позивача Зозулі Н.Ф. - Точука М.В.,

адвоката відповідача ОСОБА_1 - Савицької О.М.,

адвоката відповідача ТОВ «Санафарм» - Гусарова О.Л.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу апеляційними скаргами адвоката Гусарова Олександра Леонідовича в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Санафарм» та адвоката Савицької Оксани Миколаївни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16 липня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Санафарм» про визнання договору оренди нежилого приміщення недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

19 квітня 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору оренди нежилого приміщення недійсним, уточнивши свої позовні вимоги та змінивши предмет позову 02.04.2021 року, та остаточно просить суд: визнати недійним договір оренди №01/12-18 від 01.12.2018 року щодо нежилого приміщення АДРЕСА_1 , укладений між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_1 , визнати недійсним договір оренди нежилого приміщення №6/12 від 01.04.2012 року щодо нежилого приміщення, загальною площею 76,5 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Санафарм», обґрунтовуючи вимоги тим, що 09.03.1996 року між нею та ОСОБА_3 був укладений шлюб, зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану виконкому Білгород-Дністровської міської ради народних депутатів Одеської області, актовий запис №50.

Приміщення НОМЕР_1, загальною площею 76,5 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 , що було придбано в період шлюбу, було передано ОСОБА_3 в оренду.

Так, 01.12.2018 року між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_1 було укладено договір оренди нежилого приміщення №01/12-18, терміном дії до 01.11.2021 року.

У березні 2021 року їй також стало відомо, що між ОСОБА_3 та ТОВ «Санафарм» було укладено і неодноразово пролонговано договір оренди нежилого приміщення №6/12 від 01.04.2012 року щодо приміщення, загальною площею 76,5 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Одночасно позивачу з сайту ДІАС контролю лікарських засобів стало відомо, що ТОВ «Санафарм» фактично користується спірним приміщенням та здійснює господарську підприємницьку діяльність аптеки.

Тому вона вважає, що її чоловік, без згоди та всупереч законним правам члена подружжя одночасно уклав два договори оренди та право оренди у один і той же термін, щодо одного і того ж приміщення - з двома різними особами: ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Санафарм».

Згоду на укладання жодного із вищенаведених договорів оренди позивач не надавала, обидва вони договори були укладені ОСОБА_3 всупереч інтересам його дружини та їх подружжя.

Останній всупереч закону розпорядився об`єктом спільної сумісної власності подружжя на власний розсуд.

Вона ніколи не отримувала від зазначених орендних відносин будь-яких коштів та не мала навіть інформації про отримані ОСОБА_3 від такої передачі в оренду доходи.

Таким чином, вважає, що її права як законного співвласника спільного майна подружжя були грубо протиправно порушені як з боку орендодавця - ОСОБА_3 , так і з боку орендарів ОСОБА_1 , ТОВ «Санафарм», що виявилось у порушенні права вільного володіння та користування належної їй частки у спільному майні подружжя.

З огляду на викладені обставини, вона і звернулась до суду за захистом своїх прав.

19 травня 2021 року адвокат Гусаров Олександр Леонідович в інтересах відповідача ТОВ «Санафарм» надав до суду заяву про застосування строку позовної давності та відзив на позов, згідно яких зазначав, що в даному випадку критерії визначення заінтересованості позивача в оспорюваних правочинах недоведені, адже: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи повинні бути безпосередньо порушені договором, а не діями сторін під час його укладання. В позовній заяві повністю відсутні посилання на положення оспорюваного договору, які б свідчили про порушення прав позивача, чи суперечили б її законним інтересам;

2) у результаті визнання договорів недійсними майнові інтереси заінтересованої особи - позивача мають бути відновлені. Натоміть, позивач не вказує, яким чином зміниться її майновий стан внаслідок визнання оспорюваних правочинів недійсними;

3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції /прав, майно. Проте, у позовній заяві відсутні відомості про наслідки, які мають настати після визнання судом недійсними оспорюваних договорів.

До того ж додав, що із доданих до матеріалів справи доказів не вбачається, що спірне нежитлове приміщення було придбано за спільні кошти у період шлюбу.

В свідоцтві від 15.12.2011 року зазначено, що єдиним власником вказаного приміщення є відповідач ОСОБА_3 , а підставою набуття права власності визначено рішення виконкому Білгород-Дністровської міської ради від 13.12.2011 року №967.

Тож, вважає, що вказаний доказ спростовує факт набуття подружжям ОСОБА_4 вказаного майна на підставі оплатного договору з продавцем за спільні кошти, оскільки прийняття органом місцевого самоврядування рішення не передбачає сплати за це набувачем майна будь-яких коштів.

Стосовно строку позовної давності відповідач вказав, що договір оренди нежитлового приміщення №6/12 укладено між ОСОБА_3 та ТОВ «Санафарм» 01.04.2012 року.

При цьому, позивач вказала, що дізналась про порушене право лише у березні 2021 року. Відповідач посилаючись на норми ч. 4 ст. 319 ЦК України, про те, що власність зобов`язує, стверджував, що позивач протягом останніх 9 років розміщення у вказаному приміщенні аптеки не була обмежена можливостей довідатися і про особу, яка використовує це приміщення, і про підставу такого користування, і про порушення своїх прав/ якщо такі мають місце.

Таким чином, наполягає, що перебіг строку позовної давності щодо вимог про визнання договору оренди нежитлового приміщення від 01.04.2012 року №6/12 укладеного між ОСОБА_3 і ТОВ «Санафарм», починається з 01.04.2012 року. В той же час, ОСОБА_2 звернулась до суду з відповідним позовом лише 05.04.2021 року.

З огляду на усе вищенаведене, відповідач просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 в повному обсязі.

25 травня 2021 року адвокат Савицька Оксана Миколаївна в інтересах відповідача ОСОБА_1 надійшов відзив на позовні вимоги позивача, відповідно до якого просить у задоволені позову позивачу відмовити в повному обсязі, вказуючи, що позивач ґрунтує свої позовні вимоги лише на незгоді учасників спільної сумісної власності з укладеним правочином, оскільки саме він повинен суперечити їхнім інтересам, а не на відсутності саме формальної згоди на укладання правочину. Спірний договір укладений між ФОП ОСОБА_1 , а не ОСОБА_1 , тому вона не є належним відповідачем по справі.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16 липня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ТОВ «Санафарм» про визнання договору оренди нежилого приміщення недійсним задоволено.

Суд визнав недійсним договір оренди нежилого приміщення №6/12 від 01 квітня 2012 року щодо нежилого приміщення № НОМЕР_1 , загальною площею 76, 5 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Санафарм»;

визнав недійсним договір оренди №01/12-18 від 01.12.2018 року, за умовами якого ФОП ОСОБА_3 передано у оренду ФОП ОСОБА_1 нежиле приміщення АДРЕСА_1 .

В апеляційних скаргах адвокат Гусарова Олександр Леонідович в інтересах відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Санафарм», та адвокат Савицька Оксана Миколаївна в інтересах відповідача ОСОБА_5 просять рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені в апеляційних скаргах та у відзивах адвоката Томчук Миколи Володимировича в інтересах позивача ОСОБА_2 на апеляційні скарги, колегія суддів дійшла висновку, що подані апеляційні скарги задоволенню не підлягають, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права. за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

За змістом частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частиною першою статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Стаття 204 ЦК України регламентує принцип презумпції правомірності правочину, за змістом якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правомірний правочин є підставою виникнення та підтвердженням наявності цивільних прав та обов`язків (частини 2 статті 11 ЦК України).

За правилами статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статей 759, 760 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (стаття 762 ЦК України).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (стаття 65 СК України).

Судом першої інстанції встановлено, що 09 березня 1996 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 був укладений шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Білгород-Дністровської міської ради народних депутатів, актовий запис №50, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 . (т. 1 а.с. 5).

Чоловіку позивачки - ОСОБА_3 , на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15.12.2011 року належить приміщення № НОМЕР_1 , загальною площею 76,5 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1, а.с. 213, 214, 215-219).

01 квітня 2012 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Санафарм» було укладено договір оренди нежилого приміщення №6/12, за умовами якого орендодавець ( ОСОБА_3 ) передав, а Орендар (ТОВ «Санафарм») прийняв у тимчасове платне володіння та користування приміщення, загальною площею 76,5 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_2 . Розмір орендної плати складав 5 000 грн., із можливістю його зміни за згодою сторін, але не частіше 1 разу на рік (п. 5.1 Договору) (т. 1, а.с. 232-236).

Передача даного приміщення здійснювалось на підставі підписання цього договору та акту приймання-передачі приміщення, укладеного 01.06.2012 року орендарем та орендодавцем (Згідно Додатку №1). Строк дії договору складав 2 роки 11 місяців, з 01.04.2012 року по 28.02.2015 року.

Додатковими угодами №02-03-15 від 02.03.2015 року та №26-01-18 від 26.01.2018 року до Договору оренди нежилого приміщення №6/12 від 01.04.2012 року, строк дії договору неодноразово пролонгувався, з остаточним терміном дії договору до 28.12.2020 року (т. 1, а.с. 237).

01 грудня 2018 року між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_1 було укладено договір оренди нежилого приміщення №01/12-18, згідно п. 1.1 якого Орендодавець (ФОП ОСОБА_3 ) передав, а Орендар (ФОП ОСОБА_1 ) прийняла у тимчасове платне володіння та користування приміщення, загальною площею 76,5 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1, а.с. 3-4). Приміщення, що орендувалось, надавалось орендареві для використання під аптечний заклад - аптеку (п. 2.1 Договору).

Згідно із п. 5.1 Договору оренди, розмір орендної плати складав 28 000 грн., з можливістю його зміни за згодою сторін, але не частіше 1 разу на рік.

За умовами п. 4.1 договору оренди термін оренди складав 2 роки 11 місяців, з 01.12.2018 року по 01.11.2021 року, з моменту прийняття приміщення, що орендується на підставі підписаного договору та акту приймання-передачі.

Акт приймання-передачі приміщення сторонами був підписаний в день укладання договору оренди згідно Додатку №1 до договору оренди нежилого приміщення №01/12-18 від 01.12.2018 року.

Згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, засновником та кінцевим бенефіціарним власником ТОВ «Санафарм» (з 100 % частки статутного капіталу в юридичній особі) є ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 238-241).

За загальнодоступної інформації з сайту ДІАС контролю лікарських засобів та згідно наявної в матеріалах справи копії Ліцензії №598486 (т. 1 а.с. 242), вбачається, що ТОВ «Санафарм» здійснює свою господарську діяльність саме за адресою: АДРЕСА_2 , тобто використовує нежитлове приміщення, що згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15.12.2011 року належить ОСОБА_3 .. Даний факт не оспорюється і самими відповідачами, тому у сенсі розуміння ч. 1 ст. 82 ЦПК України, є встановленим.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

У своєму відзиві відповідач ТОВ «Санафарм» посилається на те, що доказів придбання майна за спільні кошти подружжя не надано.

Між тим, сам чоловік позивача, відповідач ОСОБА_3 , не спростовує факту наявності спірного майна у спільній сумісній власності подружжя, та факту придбання його за період шлюбу, тож не заперечує на презумпції поширення відповідного правового режиму у даних правовідносинах.

Посилання відповідача ТОВ «Санафарм», у своєму відзиві на факті придбання спірного нежитлового приміщення АДРЕСА_1 особисто ОСОБА_3 та подальшої державної реєстрації його права власності саме на підставі рішення виконкому Білгород-Дністровської міської ради від 13.12.2011 року не вказує про набуття відповідачем ОСОБА_3 у особисту приватну власність даного майна.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 в повному обсязі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги про визнання недійсним договору оренди №01-12-18 від 01.12.2018 року, укладеного між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_1 , та договору оренди нежилого приміщення №6/12 від 01 квітня 2012 року, укладеного між ОСОБА_3 та ТОВ «Санафарм» є обґрунтованими, оскільки в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт перебування спірного нежилого приміщення НОМЕР_1, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 на праві спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та відсутність погодження позивачем під час передачі у оренду другим з подружжя у користування ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Санафарм», що свідчить про порушення прав співвласника на вільне використання частини її майна, та доведеності позивачем факту порушення її законного інтересу, адже в момент укладання оспорюваних договорів вони за своєю правовою формою були недійсними.

Об`єктивна можливість позивача ОСОБА_2 знати про обставини порушення свого права виникла, коли вона дізналась про порушення її прав діючим договором оренди нежитлового приміщення №01/12-18 , укладеного між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_1 під час розгляду цивільної справи, при зверненні за судовим захистом щодо визнання його недійсним, вона вже в момент, коли довідалась про існування відповідного порушення, довідалась про існування іншого договору оренди нежилого приміщення №6/12, укладеного 01.04.2012 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Санафарм», що і стало підставою для уточнення її позовних вимог із зміною предмета позову 02.04.2021 року.

Відтак, суд вважав слушними доводи позивача про те, що вона дізналась про існування її порушеного права саме у березні 2021 року, про що зазначила у позові, тому причини пропуску строку позовної давності позивача в частині позовних вимог про визнання недійсним договору оренди нежилого приміщення №6/12 від 01 квітня 2012 року, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Санафарм» з необхідністю судового захисту позивача, є поважними.

Посилання адвоката Гусарова О.Л. в інтересах ТОВ «Санафарм» та адвоката Савицької О.М. в інтересах ОСОБА_5 в апеляційних скаргах на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки суд безпідставно не врахував, що законних підстав для визнання оспорюваних договорів найма нежитлового приміщення не встановлено, тому у задоволенні позову слід відмовити, не приймаються до уваги за таких підстав.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства - обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24-25, п. 57)».

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне - 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

В суді першої інстанції позивачем ОСОБА_2 доведено належним чином підстави позову, а саме те, що договори найму спірного нежитлового приміщення вчинені відповідачем ОСОБА_3 з порушення вимог, передбачених статтями 203, 215, статті 65 СК України, та суттєво порушують права співвласника користуватися та розпоряджатися спірним майном, що є законною підставою для визнання вказаних договорів недійсними. Й, навпаки, ні відповідачем ОСОБА_5 , ні її представником адвокатом Савицькою О.М., ні відповідачем, ТОВ «Санафарм», та його представником, адвокатом Гусаровим О.Л. не надано суду будь-яких належних, допустимих та достатніх доказів на спростування підстав заявленого позову.

Так, конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, провадження №61-2446св18, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц, провадження №61-8518св18, від 29 січня 2020 року у справі №463/5183/17-ц провадження №61-19271св19, та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17, провадження №14-325цс18.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені статтею 57 СК України, відповідно до пунктів 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Усуваючи розбіжності у застосуванні норм матеріального права, а саме, статей 57, 60 СК України, Верховний Суд України дійшов наступного правового висновку: «Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя».

Отже, презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована один із подружжя, а не третьою особою, тому судом першої інстанції правильно встановлено, що спірне нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ..

Верховний суд у постанові від 15 червня 2020 року у справі №430/1281/14 (провадежння №61-43510сво18) зробив наступний правової висновок: «За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18).

Установивши, що позивач при укладенні оспорюваних договорів не надавала своєї згоди на відчуження спірного майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, як того вимагає частина третя статті 65 СК України, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про недійсність оспорюваних правочинів з підстав, передбачених статтями 203, 205, 215 ЦК України».

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції з достовірністю та об`єктивністю встановлено, що позивачка ОСОБА_2 у порушення положень частини 3 статті 65 СК України не надавала письмової згоди на вчинення вказаних договорів оренди спірного майна.

У пункті 5 постанови Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, Верховний Суд України, роз`яснив, що «відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину. так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину».

Наведене узгоджується із правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у постанові від 25.05.2016 р. №6-605цс16, згідно з якою: «правом на оскарження правочину наділена також особа, яка не була стороною правочину, дії якої спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав».

Згідно з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 15 грудня 2013 року у справі №6-94цс13, від 21 вересня 2016 року у справі №6-1512цс16, також передбачено, що однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення, у зв`язку з його укладенням, прав та охоронюваних законом інтересів.

Вирішуючи питання правомірності правочину Верховний Суд у постанові від 20 березня 2019 року у справі №521/19976/16 (провадження №61-39392св18 виходив з наступного: «при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 15 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист порушеного цивільного права. За наслідками розгляду такого спору судом має бути з`ясовано питання про спростування презумпції правомірності правочину і встановлено не лише наявність підстав, визначених законом, для визнання правочину недійсним, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому саме полягає вказане порушення, що має істотне значення для вирішення питання про наявність чи відсутність порушеного права особи, за захистом якого вона звернулася до суду».

Судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що оспорювані договори оренди спірного нежитлового приміщення суттєво порушують права та законні інтереси позивачки ОСОБА_2 як співвласника на вільне використання частиною її майна.

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, роз`яснення та правові висновки Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що, установивши, що позивач при укладенні оспорюваних договорів не надавала своєї згоди на укладання договорів оренди спірного майна, яке є спільною сумісною власності подружжя, як того вимагає частина третя статті 65 СК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недійсність оспорюваних правочинів з підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України»,

Доводи адвоката Гусарова О.Л. в інтересах ТОВ «Санафарм» та адвоката Савицької О.М. в інтересах ОСОБА_5 в апеляційних скаргах про те, що у відношенні оспорювання договору оренди нежилого приміщення №6/12 від 01 квітня 2012 року, укладеного між ОСОБА_3 та ТОВ «Санафарм», позивачкою ОСОБА_2 пропущений строк позовної давності, що є підставою для відмови у позові в цій частині вимог, не приймаються до уваги за таких підстав.

Як роз`яснено в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові на цих підставах, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Верховний Суд у постанові від 15 квітня 2020 року у справі №753/19886/16 (провадження №61-12184св18) зробив наступний правової висновок: «Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц, провадження №14-96цс18.

Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону.

За таких обставин ухвалені у справі судові рішення судів першої та інстанцій підлягають скасуванню відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги».

«За змістом статей 256, 261 і 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем» (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Разом з тим, особа, право якої порушено, може вимагати захисту чи примусового здійснення свого права через суд протягом позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Позовна давність забезпечує юридичну визначеність правовідносин сторін та остаточність судових рішень, запобігаючи порушенню прав відповідача. Питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача, причин унеможливлювали або істотно утруднювали подання позову, вирішуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 - 255 ЦК України.

Статтею 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Усуваючи розбіжності у застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме, статей, 256, 257, 261 ЦК України, Верховний Суд України у постанові від 22 лютого 2017 року у справі №6-17цс17 дійшов до правового висновку: «порівняльний аналіз термінів «довідалася» та «могла довідатися», що містяться в частині першій статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов&apos;язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов&apos;язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року №6-17цс17».

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 серпня 2019 року у справі №520/9169/15 (провадження №61-25349св18), у постанові від 22 січня 2020 року №522/68715/15 (провадження №61-1563св17) та Верховний Суд України у постанові від 21 травня 2014 року у справі №6-7цс14.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що право на пред`явлення вимог про визнання договору оренди спірного майна №6/12 від 01 квітня 2012 року об`єктивно виникло у позивача ОСОБА_2 у березні 2021 року, отже у даному випадку строк позовної давності не пропущений й у відповідності до статей 15, 16 ЦК України її порушене відповідачами право на спірне майно підлягає захисту судом.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до правових позицій Верховного суду України (постанова ВС України від 01.07.2015р. у справі №3-195гс15) спірні договори оренди нежилого приміщення: №01/12-18 від 01.12.2018р. та №6/12 від 01.04.2012р., визнаються недійсними на майбутнє з моменту набрання цією постановою чинності, а не з момента укладання.

Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову в повному обсязі.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява № 4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382 - 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги адвоката Гусарова Олександра Леонідовича в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Санафарм» та адвоката Савицької Оксани Миколаївни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 24 грудня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік