Провадження №2/748/619/21
Єдиний унікальний № 748/1387/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" вересня 2021 р.м. Чернігів

Чернігівський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді Олещенко В.І.,

за участю секретаря судового засідання Вадюхіної О.Г.,

представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чернігові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно отриманих коштів,

В С Т А Н О В И В:

09 червня 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_3 на її користь безпідставно отримані кошти в сумі 40 900 грн та судові витрати.

В обґрунтування позову зазначено, що позивачем за період часу з 19.06.2019 року по 17.12.2019 року 15-ма окремими платежами було помилково сплачено 40 900 грн на користь відповідача. Зазначені кошти безготівково перераховано з поточного рахунку фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 № НОМЕР_1 на поточний рахунок фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 № НОМЕР_2 в Чернігівському РУ AT КБ «ПРИВАТБАНК». У призначенні вказаних вище платежів зазначено: «Зв.фін.доп. зг.дог від 19.06.2019». Разом з тим, між позивачем та відповідачем не існує жодних правочинів, оскільки не укладалось будь-яких договорів (угод). Таким чином, зазначені кошти мною позивачем здійснено помилково та безпідставно. 22.04.2021 року позивачем було пред`явлено відповідачу вимогу щодо повернення помилково сплачених коштів, яка залишена без задоволення.

Ухвалою судді від 18 червня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання.

Відзив на позов не надходив.

У судове засідання позивач не з`явилася, надала письмову заяву про розгляд справи у її відсутність. Позовні вимоги підтримує.

Відповідач у судове засіднання не з"явився.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні. Пояснив, що сторони у 2019 році мали статус фізичної особи-підприємця. Відповідач дійсно отримав від позивачки кошти, про які йдеться у позові, але ці кошти були сплачені згідно договору, котрий відповідач не зберіг, оскільки кошти за ним позивачем повернуті у 2019 році і з вересня 2019 року він не є фізичною особою-підприємцем, тому зберігати договори, укладені у 2019 році, котрі виконані, не було сенсу. Представник відповідача вважає позов необгрунтованим, оскільки позивачка протягом 6 місяців перераховувала кошти 15-ма платежами, тому систематичність грошових переказів з урахуванням призначень платежів «Зв.фін.доп. зг.дог від 19.06.2019» протирічить твердженню позивача про помилковість перерахування грошових коштів, а навпаки доводить наявність договірних відносин між сторонами. Окрім того, на існування договору вказує той факт, що позивач та відповідач знаходяться в одному регіоні, здійснювали подібну підприємницьку діяльність, а при припиненні своєї підприємницької діяльності пройшли відповідні перевірки контролюючих органів, що стало підставою внесення відповідних відомостей про припинення діяльності до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Дослідивши доводи позову, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Позивач в обґрунтування своїх вимог за позовом зазначила, що з 19.06.2019 року по 17.12.2019 року 15-ма окремими платежами нею було помилково сплачено 40 900 грн з поточного рахунку фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 № НОМЕР_1 на поточний рахунок фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 № НОМЕР_2 в Чернігівському РУ AT КБ «ПРИВАТБАНК».

Перерахування позивачкою коштів 15-ма платежами протягом червня-грудня 2019 року на загальну суму 40 900 грн на рахунок відповідача підтверджується випискою по рахунку позивачки та не заперечується відповідачем, як було зазначено у судовому засіданні представнком останнього.

22 квітня 2021 року позивачкою було надіслано на адресу відповідача вимогу про повернення грошових коштів.

Разом з тим, другий аркуш вимоги, на котрому міститься саме вимога, зазначена пропозиція повернути помилково перераховані кошти в сумі 7 000 грн ФОП ОСОБА_4 , а не відповідачу.

У такому ж вигляді вимогу отримав і відповідач у квітні 2021 року, про що у судовому засіданні зазначив представник відповідача.

Згідно п. 9.2 ст. 9 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», платіжна система (крім внутрішньобанківської платіжної системи) діє відповідно до правил, установлених платіжною організацією відповідної платіжної системи. Внутрішньобанківська платіжна система діє відповідно до внутрішніх документів банку.

Відповідно до пункту 14.12 частини 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05 квітня 2001 року користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Використання електронного платіжного засобу за довіреністю не допускається, крім випадку емісії додаткового електронного платіжного засобу для довіреної особи. Представник користувача має право отримати електронний платіжний засіб за довіреністю, що видана користувачем та посвідчена у встановленому законодавством порядку. У такому разі банк не несе відповідальності за проведення операцій з використанням такого електронного платіжного засобу, виданого представнику за довіреністю.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжне доручення може бути відкликане ініціатором переказу в будь-який час до списання суми коштів з його рахунка шляхом подання до банку, що обслуговує цього ініціатора, документа на відкликання. Платіжна вимога на примусове списання коштів може бути відкликана стягувачем у будь-який час до списання коштів з рахунка платника шляхом подання до банку, що обслуговує цього стягувача, документа на відкликання.

Позивачка протягом червня-грудня 2019 року самостійно ініціювала та здійснила 15 переказів грошових коштів, проте до банку із заявою про повернення грошових коштів не зверталась. Іншого не доведено.

Відповідно до частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини.

Зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частинами першою, другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз вищезазначених положень закону дає підстави вважати, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 29 вересня 2014 року № 6-122цс14 та постанові Верховного Суду у справі № 668/7704/15-ц (провадження № 61-14244св18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18) міститься висновок про те, що зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не грунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту, тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (постанова Верховного Суду від 02.03.2016р №6-3090цс15).

Як вбачається з матеріалів справи, всі 15 платежів позивачкою були здійснені з призначенням «Зв.фін.доп. зг.дог від 19.06.2019», і хоча відповідач не надав на спростування доводів позову договору, за яким у сторін існували договірні відносини, але ж і позивачка не надала договору від 19 червня 2019 року з іншою особою, за яким вона помилково, як йдеться у позові, здійснювала перекази.

Крім того, доречними є зауваження представника відповідача щодо того, що на час здійснення переказів сторони мали статус фізичної особи-підприємця і згідно витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що маються у справі, займалися діяльністю в сфері харчування та знаходилися в межах м.Чернігова та Чернігівського району, що вказує на можливість існування між ними договірних віносин.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як вбачається з позову та матеріалів справи, позивачка перераховувала кошти особисто 15-ма переказами протягом тривалого часу із зазначенням призначення платежів згідно договору від 19.06.2019., то залишається не зрозумілим, у чому полягає помилковість її дій, чому, якщо перше перерахування у червні 2019 року було помилковим, позивач знову і знову (всього 15 разів) перераховувала кошти до грудня 2019 року відповідачу, чому вона звернулася з вимогою про повернення коштів лише через майже два роки після перерахування платежів.

Крім того, як вбачається з виписки по рахунку позивачки, всі платежі відповідачу були здійснені не лише із зазначенням номара рахунку відповідача, а ще із зазначенням його реєстраційного номеру облікової картки платника податків, що свідчить про обізнаність позивачки щодо особистих даний відповідача та про можливість існування між сторонами договірних відносин.

Матеріали справи не містять доказів, а отже позивачем не доведено, у чому саме полягає набуття або збереження відповідачем грошових коштів без достатньої правової підстави.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Позивачем не було надано належних та допустимих доказів в розумінні ст. 77 ЦПК України, на підтвердження своєї позиції, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. 12, 13, 48, 76-82, 141, 229, 259, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно отриманих коштів - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернігівського апеляційного суду через Чернігівський районний суд Чернігівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 28 вересня 2021 року.

Суддя В.І. Олещенко