Справа № 464/1284/18 Головуючий 1 інстанція- Трусова Т.О.
П О С Т А Н О В А

іменем України

23 вересня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М.,Кашперської Т.Ц.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду м.Києва від 26 квітня 2021 року у справі за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Дарницької районної у м.Києві державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення умов участі батька у вихованні дитини,-

в с т а н о в и в:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Сихівського районного суду м.Львова з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив усунути перешкоди у спілкуванні з донькою ОСОБА_3 , 2009 року народження та визначити умови участі батька у вихованні дитини.

Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 10 грудня 2018 року справу передано для розгляду за підсудністю до Дарницького районного суду м.Києва.

Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 26 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Не погоджуючись із ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду про залишення його позову без розгляду і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на її незаконність та необгрунтованість. Скарга мотивована тим, що, залишаючи позов без розгляду, суд порушив норми процесуального права, оскільки відсутні, передбачені ст.223 ЦПК України підстави для залишення позову без розгляду. Окрім того, його представник неодноразово звертався із заявами про проведення засідань в режимі відеоконференції, однак суд необгрунтовано йому відмовляв у цьому.

Відповідачка ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, де вказала, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно залишив позов без розгляду, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

Позивач ОСОБА_1 належним чином повідомлений про час розгляду справи, що стверджується направленою згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на вказану в апеляційній скарзі електронну адресу його представника адвоката Ощипок В.С. судовою повісткою і

- 2 -

повідомленням про її доставлення, до суду не з`явився, причин неявки не повідомив, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Представник позивача адвокат Ощипок В.С. 21 вересня 2021 року подав електронною поштою клопотання про проведення розгляду справи в режимі відеоконференції із Миколаївським районним судом Львівської області, яке судом залишене без розгляду на підставі ст.126 ЦПК України, як подане з порушенням встановленого ч.2 ст.212 ЦПК України п`ятиденнного строку його подання та за відсутності клопотання про поновлення цього строку.

Представник відповідачки адвокат Давидченко А.В. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судової ухвали та відсутність підстав для її скасування.

Третя особа належно повідомлена про розгляд справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Зазначеним вимогам оскаржувана судова ухвала не відповідає.

Залишаючи позов ОСОБА_1 без розгляду на підставі ч.3 ч.1 ст.257 ЦПК України, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що позивач належним чином повідомлявся про усі судові засідання з розгляду справи по суті, про що свідчать повідомлення про вручення йому судових повісток та подані його представником заяви і клопотання, а з огляду на категорію і складність справи, обсягу і характеру доказів у ній суд визнав явку сторін в судове засідання обов`язковою, що було достовірно відомо позивачу та його представнику.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, поскільки вони не грунтуються на матеріалах справи та зроблені з порушенням норм процесуального права.

Відповідно до положень ст.223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, у разі першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Згідно ч.5 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Аналогічні приписи містить п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України, відповідно до якої суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Системний аналіз наведених процесуальних норм свідчить про те, що підставою залишення позову без розгляду є неявка двічі поспіль належним чином повідомленого позивача без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки за відсутності його заяви про розгляд справи у його відсутність. Такі положення процесуального закону пов'язані із принципом диспозитивності цивільного судочинства, у відповідності до змісту

- 3 -

якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Дарницького районного суду м.Києва 10 серпня 2020 року закрите підготовче провадження та призначено справу до розгляду на 18 листопада 2020 року. Даною ухвалою в тому числі визнано неподаною та повернуто зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зобов'язання позивача брати участь у вихованні дитини.

Не погодившись із ухвалою від 10 серпня 2020 року в частині повернення зустрічного позову відповідачка ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, яка зареєстрована Дарницьким районним судом м.Києва 03 листопада 2020 року.

Відповідно до п.п.15.5 п.15 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції на час подання апеляційної скарги) до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно ч.2 ст.296 ЦПК України, яка діяла до набрання чинності цією редакцією Кодексу (до 15 грудня 2017 року), суд першої інстанції на наступний день після закінчення строку для подання апеляційної скарги надсилає її разом зі справою до апеляційного суду.

Отже, після подання відповідачкою ОСОБА_2 апеляційної скарги на ухвалу суду від 10 серпня 2020 року, з огляду на закінчення строку оскарження цієї ухвали, суд першої інстанції не пізніше наступного дня після отримання скарги мав направити справу до апеляційного суду проте не зробив цього. Матеріали справи були направлені судом до апеляційної інстанції лише 18 листопада 2020 року.

З огляду на наявність інформації про оскарження відповідачкою ухвали представник позивача адвокатОщипок В.С. напередодні засідання 17 листопада 2020 року подав електронною поштою заяву, в якій зазначив, що 03 листопада 2020 року відповідачкою подана апеляційна скарга і просив повідомити чи відбудеться засідання. Дане клоптання залишено судом без реагування.

Окрім того, встановлено, що 18 листопада 2020 року після з`ясування явки сторін суд повідомив, що у зв`язку із оскарженням ухвали справа передається до канцелярії для направлення до суду апеляційної інстанції, що стверджується протоколом судового засідання, хоча відповідно до приписів процесуального закону справа мала бути направлена до суду апеляційної інстанції не пізніше 04 листопада 2020 року, а засідання не мало відбуватися.

За таких обставин, колегія суддів прийшла до висновку, що судове засідання 18 листопада 2020 року неможливо розцінювати як засідання у якому проводився розгляд справи, або розгляд справи у якому був відкладений з огляду на неявку позивача.

Наведене у свою чергу свідчить про відсутність повторної неявки позивача 26 квітня 2021 року і як наслідок про відсутність передбачених законом підстав для залишення позову без розгляду.

Вирішуючи апеляційну скаргу, апеляціний суд з урахуванням доводів позивача і відповідно до приписів ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст.10 ЦПК України застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і практику Європейського суду з прав людини як джерела права.

Так згідно п.1 ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий … розгляд його справи упродовж розумного строку … судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Право на справедливий судовий розгляд, закріплене в п.1 ст.6 Конвенції, необхідно

- 4 -

розглядати як право на доступ до правосуддя. При цьому Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Водночас ЄСПЛ у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, неодноразово наголошував, що право на доступ до правосуддя, закріплене у ст.6 Конвенції, не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути розумний ступінь пропорційності між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашінгдейн проти Великої Британії», рішення від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України»).

На думку колегії суддів за викладених вище обставин, обмеження судом позивача ОСОБА_1 у доступі до правосуддя шляхом залишення його позову без розгляду згідно п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України очевидно та поза всяким розумним сумнівом не грунтується на законі та не переслідує легітимну мету, а також не має розумний ступінь пропорційності між застосованими засобами і поставленою метою.

При цьому апеляційний суд враховує, що позивач на протязі усього часу розгляду справи не ухилявся від участі у справі, отримував судові повістки, а його представник адвокат Ощипок В.С. повідомляв суд про причини неявки та наполегливо просив провести судові засідання в режимі відеоконференції за допомогою сервісу EasyCon або в приміщенні Миколаївського районного суду Львівської області.

Також, апеляційний звертає увагу на помилковість позиції суду першої інстанції, викладеної в оскаржуваній ухвалі, щодо відмови у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення його участі в судових засіданнях в режимі відеоконференції, оскільки суд визнав явку сторін в судове засідання обов'язковою. В даному випадку визнання судом явки сторони позивача в судове засідання обов'язковою не суперечить його участі в засіданні в режимі відеоконференції, оскільки не перешкоджає з`ясуванню безпосереднього у позивача чи його представника усіх обставин справи.

Доводи відзиву відповідачки ОСОБА_2 про те, що суд вірно залишив позов ОСОБА_1 , оскільки має місце неявка останнього у судові засідання 10 серпня 2020 року, 18 листопада 2020 року та 26 квітня 2021 року колегія суддів відхиляє як необгрунтованні.

По-перше, 10 серпня 2020 року відбулося підготовче засідання, яке є формою підготовчого провадження і полягає у вчиненні судом та учасниками судового процесу відповідних процесуальних дій і проводиться судом із повідомленням учасників справи (ст.197 ЦПК України).

Цивільним процесуальним законом чітко розмежовано підготовче провадження із проведенням підготовчого засідання, його особливості, строки проведення (Глава 3 Розділу III «Позовне провадження») та розгляд справи по суті із проведенням судового засідання (Глава 3 вказаного розділу).

Положення ст.223 ЦПК України, яка, зокрема, передбачає, що у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору, стосуються розгляду справи по суті, у зв`язку з чим регулятивний вплив цієї статті не поширюється на випадок неявки позивача у підготовче засідання. Аналіз змісту п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України свідчить про те, що залишення позовної заяви без розгляду з цієї підстави може мати місце лише в тому випадку, якщо позивач, який був належним чином повідомлений про час слухання справи, повторно не з`явився саме в судове засідання, а не в

- 5 -

підготовче засідання. Такий правовий висновок сформовано у цілому ряді постанов Верховного Суду, зокрема: від 21 жовтня 2019 року у справі № 759/15271/17, від 11 березня 2020 року у справі № 761/8849/19, від 18 січня 2021 року у справі № 760/22245/18, від 20 січня 2021 року у справі № 569/5089/17, від 10 лютого 2021 року у справі № 598/2250/19 та від 19 травня 2021 року у справі № 752/21845/19, де Верховний Суд, скасовуючи судові ухвали про залишення позовів без розгляду, заначив про неможливість залишення без розгляду позовів на стадії підготовчого провадження.

Отже, неявка позивача в підготовче судове засідання не є підставою для залишення його позову без розгляду.

По-друге, як вище вказувалося помилково розцінювати судове засідання 18 листопада 2020 року як розгляд справи, оскільки розгляд не відбувся у зв'язку із передачею в цей же день справи до канцелярії та її направлення до апеляційного суду, а відтак неявка позивача чи його представника в це засідання не має правового значення для залишення позову без розгляду.

Отже, передбачених законом підстав залишати позов без розгляду у суду не було.

Суд вказаних обставин не врахував і постановив помилкову ухвалу про залишення позову без розгляду.

Відповідно до ст.379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З викладених вище підстав колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала підлягає до скасування у зв'язку із порушенням норм процесуального права, яке призвело до постановлення помилкової ухвали, а справа направляється для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити.

Ухвалу Дарницького районного суду м.Києва від 26 квітня 2021 року скасуватиі направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: