Справа № 761/2567/21
Провадження № 2/761/5803/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Пономаренко Н.В.,

з участю секретаря: Бражніченко І.О.

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: Стовбчатого А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в спрощеному провадженні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області, Київської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, суд, -

в с т а н о в и в :

позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом через свого представника - адвоката Шаповал О.В. до відповідачів Головного управління Національної поліції в Київській області, Київської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди в якому просив стягнути на свою користь із Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та прокуратури грошові кошти в розмірі 244734,24 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що слідчим Київо-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000891 від 12.03.2015 про кримінальне правопорушення передбачене ч.1 ст.309 КК України, вподальшому 27.06.2015 позивача ОСОБА_1 було повідомлено про те, що він підозрюється у вчиненні зазначеного злочину.

30.06.2015 до Києво-Святошинського районного суду Київської області надійшов обвинувальний акт, однак 01.10.2015 ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області позивача було звільнено від кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 309 КК України, як особу, яка добровільно звернулась до лікувального закладу і пройшла курс лікування від наркоманії та закрито кримінальне провадження 0000891 від 12.03.2015.

Однак, ухвалою Апеляційного суду Київської області від 01.12.2015 вищевказану ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01.10.2015 скасовано та призначено новий розгляд справи в суді першої інстанції.

25.01.2016 вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 309 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі строком на один рік, на підставі ст. 71 КК України до призначеного цим вироком покарання приєднано невідбуту частину покарання, призначеного ОСОБА_1 вироком Святошинського районного суду м. Києва від 04.07.2014 у виді чотирьох років 1 місяця позбавлення волі, та призначено остаточне покарання за сукупністю вироків позбавлення волі строком на 5 років 1 місяць.

При цьому, ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід - тримання під вартою та взято під варту в залі суду.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 24.03.2016 ОСОБА_1 продовжено строк тримання під вартою на 30 днів - до 22.04.2016 включно.

31.03.2016 вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25.01.2016 відносно ОСОБА_1 скасовано та призначено новий розгляд справи зі стадії підготовчого судового засідання.

26.04.2016 ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області ОСОБА_1 негайно звільнено з-під варти в залі суду. Даною ухвалою обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочину, повернуто керівнику Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області для усунення недоліків. Застосовано до обвинуваченого ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком на два місяці, а саме з 26 квітня по 25 червня 2016 року включно.

22.06.2016 ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області ОСОБА_1 змінено запобіжний захід із домашнього арешту на особисте зобов`язання.

31.10.2017 вироком ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області визнано ОСОБА_1 невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України та виправдано його у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим та скасовано запобіжний захід у виді особистого зобов`язання обраний ОСОБА_1 ухвалою суду від 22.06.2016.

01.02.2018 ухвалою Апеляційного суду Київської області апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31.10.2017 щодо ОСОБА_1 залишено без змін.

20.11.2018 ухвалою Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду ухвалу Апеляційного суду Київської області від 20.11.2018 залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.

Позивач вважає, що він незаконно перебував під слідством з 27.06.2015 (вручення йому повідомлення про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України) по 20.11.2018 (дата набрання законної сили вироком суду згідно постанови суду касаційної інстанції), що загалом складає 3 роки 4 місяці 24 дні (1242 дні), а тому має безапеляційне право на відшкодування шкоди, завданої йому незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, у зв`язку з заподіянням моральної шкоди, завданої в результаті пережитих фізичних та моральних страждань, порушення усталених соціальних зв`язків.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 29.01.2021 року відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи в порядкуспрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

25.03.2021 року на адресу суду від відповідача Київської обласної прокуратури надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач, заперечуючи проти позову, зазначив, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження протиправності поведінки органів досудового розслідування та прокуратури у ході досудового розслідування кримінального провадження чи його судового розгляду. Навпаки, матеріали справи свідчать, що в ході досудового розслідування кримінального провадження №0000891 органи прокуратури діяли згідно вимог кримінального процесуального закону, оскільки будь-які рішення чи дії прокуратури Київської області щодо ОСОБА_1 незаконними в судовому порядку не визнавались і навіть не оскаржувались учасниками кримінального провадження. Матеріалами кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_1 свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину за ч. 1 ст. 309 КК України визнав та дав детальні пояснення про обставин їх скоєння, підтвердив обставини вчинення, щиро каявся у вчиненому та усвідомлював наслідки своїх дій, що підтверджується змістом ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01.10.2015, вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25.01.2016. Відповідач вважає, що з урахуванням положення ч. 4 ст. 1176 ЦК України, відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_1 , оскільки останній під час судового провадження давав покази на підтвердження своєї вини, у зв`язку з чим перешкоджав своєчасному з`ясуванню істини у справі й така самообмова була добровільною, завідомо неправдивою та зафіксована матеріалами кримінального провадження.

01.04.2021 року в судовому засіданні суд долучив до матеріалів справи разом з клопотанням про поновлення пропущеного строку відзив на позовну заяву, який надав відповідач ГУНП в Київській області. У відзиві відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог на тій підставі, що позивач не навів міркувань, з яких він виходив, визнаючи розмір моральної шкоди, а також не обґрунтував існування причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та протиправним на його думку діянням, не надавши документального підтвердження погіршення стану здоров`я та інших негативних наслідків, викладених неправомірними діями або бездіяльністю органу досудового розслідування на думку позивача.

15.04.2021 року на адресу суду від представника позивача надійшли відповідь на відзиви ГУ НП в Київській області та прокуратури Київської області. Представник позивача зазначив, що суд першої інстанції визнав недоведеним обвинувачення сформульоване і підтримане в судовому засіданні прокурором у вчиненні ОСОБА_1 злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України та встановив факт грубого порушення та обмеження працівниками правоохоронного органу прав і свобод ОСОБА_1 . Все це спричинило позивачу душевні страждання, оскільки він притягався до кримінальної відповідальності за не скоєне кримінальне правопорушення, було принижено його честь та гідність, з приводу чого позивач постійно переживав. Факт постановлення судом виправдувального вироку надає позивачу беззаперечне право на відшкодування моральної шкоди відповідно до вимог Закону у мінімально визначеному розмірі. Моральна шкода, заподіяна позивачу, полягає в душевних та психічних стражданнях, моральних втратах, яких він зазнав внаслідок незаконних дій слідства, прокуратури, незаконного кримінального переслідування та притягнення його до кримінальної відповідальності, що призвело до погіршення можливостей реалізації ним своїх звичок та бажань, відносин з оточуючими людьми, порушення нормальних життєвих зв`язків та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Також зазначив, що у виправдувальному вироку встановлено, що показання позивач давав органам досудового розслідування під психологічним тиском з боку слідчого, тому здійснив самообмову не з власної волі, що зафіксовано у матеріалах справи, тому наявні передбачені ч. 1 ст. 1176 ЦК України підстави для відшкодування моральної шкоди.

Щодо розміру компенсації представник позивача обґрунтував тим, що позивач при здійснені розрахунку розміру моральної шкоди керувався виключно вимогами розумності і справедливості, та виходив з приписів законодавства з урахуванням того, що розмір моральної шкоди не може бути меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити.

Представник відповідача Київської обласної прокуратурив судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити в його задоволенні в повному обсязі.

Представники відповідачів ГУ Національної поліції у м. Києві, Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, будь-яких заяв про відкладення розгляду справи не направляли, тому суд вважає розглядати справу без їх участі.

Суд вислухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав.

Так, перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що слідчим Києво-Святошинського PB ГУ МВС України в Київській області було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000891 від 12.03.2015 року про кримінальне правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України.

У фабулі наведеного кримінального провадження зазначено, що 11.03.2015 близько 17 год. 50 хв. в с. Новосілки по вул: Озерній біля водонапірної башти перебував ОСОБА_1 , поряд з яким знаходився пакет з речовиною рослинного походження, як повідомив останній, вказана речовина є наркотичною, а саме канабісом, який він зберігав для власного вживання без мети збуту.

27.06.2015 року, в рамках кримінального провадження, відомості щодо якого внесено до ЄРДР за №0000891 від 12.03.2015 року, старшим слідчим СВ Києво- Святошинського PB ГУМВС України в Київській області капітаном поліції Бенедюк С.О., було повідомлено ОСОБА_1 про те, що він підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України.

30.06.2015 року до Києво-Святошинського районного суду Київської області від прокурора прокуратури Києво-Святошинського району Київської області юриста З класу Фокіної Т.В. надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01.10.2015 року ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 309 КК України, як особу, яка добровільно звернулась до лікувального закладу і пройшла курс лікування від наркоманії та закрито кримінальне провадження № 0000891.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 01.12.2015 року у справі №369/6808/15-к ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01.10.2015 року щодо ОСОБА_1 скасовано та призначено новий розгляд в суді першої інстанції.

Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25.01.2016 року по справі №369/6808/15-к ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК Україниі призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України до призначеного покарання цим вироком частково приєднано невідбуту частину покарання, призначеного ОСОБА_1 вироком Святошинського районного суду м. Києва від 04.07.2014 року у виді 4 (чотирьох) років 1 (одного) місяця позбавлення волі та призначено ОСОБА_1 остаточне покарання, за сукупністю вироків, у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років 1 за (один) місяць.

Обрано обвинуваченому ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді тримання піл вартою в Київському СІЗО ДПС України в м. Києві та Київській області строком на 60 днів але не більше ніж до набрання вироком законної сили, взято під варту в залі суду.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 24.03.2016 року по справі №369/6808/15-к, обвинуваченому ОСОБА_1 продовжено строк тримання під вартої на 30 днів, тобто по 22.04.2016 року включно.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 31.03.2016 року по справі №369/6808/15-к, вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25.01.2016 року відносно ОСОБА_1 скасовано та призначено новий розгляд зі стадії підготовчого судового засідання.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26.04.2016 року по справі №369/6808/15-к, обвинуваченого ОСОБА_1 негайно звільнено з під варти в залі суду.

Вищевказаною ухвалою обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_1 повернуто керівнику Києво- Святошинської місцевої прокуратури Київської області для усунення недоліків. Застосовано до обвинуваченого ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком на два місяці, а саме з 26 квітня по 25 червня 2016 року, включно. Заборонено обвинуваченому ОСОБА_1 залишати місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 з 19.00 годин вечора до 07.00 годин ранку наступного дня.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22.06.2016 року по справі №369/6808/15-к, ОСОБА_1 змінено запобіжний захід із домашнього арешту на особисте зобов`язання.

Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31.10.2017 року по справі №369/6808/15-к, визнано ОСОБА_1 невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, та виправдано його у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим та скасовано запобіжний захід у виді особистого зобов`язання обраний ОСОБА_1 ухвалою суду від 22.06.2016 року.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 01.02.2018 року по справі №369/6808/15-к, апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи у суді першої інстанції залишено без задоволення. Вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31.10.2017 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін.

Ухвалою Другої судової палати Касаційного кримінального судуу складі Верховного Судувід 20.11.2018 року по справі №369/6808/15-к, ухвалу апеляційного суду Київської області від 01.02.2018 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції - без задоволення.

Під час розгляду справи сторона позивача в обґрунтування позовних вимог зазначила, що ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством з 27.06.2015 року (вручення повідомлення ОСОБА_1 про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України) по 20.11.2018 року (дата набрання законної сили вироком суду), що загалом складає 3 роки 4 місяці 24 дні (1242 дні), а тому, має безапеляційне право на відшкодування шкоди, завданої йому незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, у зв`язку з заподіянням моральної шкоди, завданої в результаті пережитих фізичних та моральних страждань, порушення усталених соціальних зв`язків.

При обґрунтуванні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди позивач посилався, зокрема, на норми ст. 56 Конституції України, ст.ст. 23, 1167, 1173, 1176 ЦК України, ст.ст. 1, 2, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон України №266/94-ВР) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Частиною 3 ст. 1 Закону України №266/94-ВР передбачено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду (п. ст. 2Закону України №266/94-ВР).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, посадовою або службовою особою органу державної влади визначені ст.ст. 1173, 1174ЦК України, а спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст. 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч.1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст. 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

При цьому, у пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

При цьому, ст. 1174 ЦК України є спеціальною і передбачає певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Зокрема, положеннями вказаної статті передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, довести наявність яких має саме позивач, звертаючись до суду з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1174 ЦК України.

Отже, підставами для всіх випадків відшкодування шкоди, є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка заподіювана шкоди; 3) причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювана; 4) вина заподіювана шкоди.

Перераховані підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом.

В спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки відповідача та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою полягає у тому, що наслідки у вигляді шкоди настають лише в результаті неправомірної поведінки відповідача. Таким чином, позивач повинен довести, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювана є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Положеннями ч.ч.1-3 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Пунктами 3 та 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995року передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При цьому, суд відзначає, що в рішенні ЄСПЛ від 28 травня 1985року у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.

Отже, суд звертає увагу, що обставинами, які безумовно вплинули на заподіяння позивачу моральної шкоди, яка полягає у понесених ним моральних (душевних) страждань є, зокрема, доведення своєї невинуватості, відчуття несправедливості, викликане незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності, тобто тривалим перебуванням під слідством, застосуванням до нього запобіжного заходу вигляді тримання під вартою, а також обмеженням свободи пересування, витрати зусиль, спрямованих на захист своїх прав і свобод в суді.

Таким чином, наявність моральної шкоди, протиправність дій заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями заподіювача (незаконне притягнення до кримінальної відповідальності), встановлених під час розгляду справи. не спростовано відповідачами.

Твердження відповідача Київської міської прокуратури, що відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_1 , оскільки останній під час судового провадження давав покази на підтвердження своєї вини, у зв`язку з чим перешкоджав своєчасному з`ясуванню істини у справі й така самообмова була добровільною, завідомо неправдивою та зафіксована матеріалами кримінального провадження, суд не приймає до уваги з огляду на наступне.

Частиною 4 ст. 1176 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди.

В даному випадку слід зазначити, що виключно попередній вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25.01.2016, який був скасований відповідною ухвалою Апеляйного суду Київської області від 31.03.2016, містив посилання на те, що допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_1 вину у вчиненні інкримінованого йому злочині визнав (а.с.25-28, 31-34).

Разом з цим, вже під час нового розгляду даного кримінального провадження із досліджуваного в судовому засіданні змісту вироку Києво-Святошинського районного суду м. Києва від 31.10.2017 року вбачається, що показання щодо визнання вини у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, позивач давав органам досудового розслідування під психологічним тиском з боку слідчого, тому здійснив самообмову не з власної волі.

Крім того, безпосередньо в тексті вироку зазначено, зокрема, що суд виправдовує ОСОБА_1 у зв`язку із недоведенням, що кримінальне правопорушення вчинене саме обвинуваченим.

При цьому, допитаний у ході судового розгляду як у суді першої, так і в суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_1 свою вину у вчиненні інкримінованого злочину не визнав та показав те, що будь-яких дій із наркотичними засобами він не вчиняв, працівники поліції у нього наркотичні засоби не вилучали.

Даний вирок залишений без змін судами апеляційної та касаційної інстанції (а.с.43-47, 52).

Таким чином, суд вважає безпідставними посилання відповідача, що позивач не має право на відшкодування шкоди, оскільки шляхом самообмови перешкоджав з`ясуванню істини і цим сприяв незаконному засудженню, оскільки такі доводи відповідача спростовуються матеріалами справи, зокрема вироком Києво-Святошинського районного суду м. Києва від 31.10.2017 року.

Аналізуючи норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, можна зробити висновок, що здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000891 від 12.03.2015 року відносно ОСОБА_1 , який підозрювався та обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 309 КК України, та за результатами розгляду якого судом було постановлено виправдувальний вирок, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали досудове розслідування у вказаному вище кримінальному провадженні, що призвело до обмеження прав позивача. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від вини посадових осіб, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 13 Закону України №266/94-ВР розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Відповідно п.1 ч.1 ст.2 Закону України №266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду;

Відповідно п.5 ч.1 ст.3 Закону України №266/94-ВР, у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) моральна шкода.

Відповідно ч.1 ст.4 Закону України №266/94-ВР відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Відповідно ч.ч. 5-6 ст.4 Закону України №266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, в тому числі і судом.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначається судом у розмірі співвмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої на момент відшкодування.

Так, відповідно до ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» встановлено мінімальний розмір заробітної плати у місячному розмірі: з 1 січня - 6000 гривень.

Однак, стороною позивача, на думку суду, здійснений помилковий розрахунок моральної шкоди в розмірі 244734,24 грн. із розрахунку часу незаконного перебування під слідством 3 роки 4 місяці 24 дні: з 27.06.2015 (вручення повідомлення про підозру) по 20.11.2018 (ухвала Верховного Суду про залишення виправдовувального вироку без змін).

В даному випадку суд визнає доведеними позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди за період з 27.06.2015 - з часу вручення повідомлення про підозру, - по дату набрання вироком законної сили 01.02.2018 відповідно до ухвали Апеляційного суду Київської області про залишення виправдовувального вироку без змін, виходячи із розрахунку 2 роки 7 місяців і 5 днів, у розмірі: 186986,30 грн. = (6000 х 24) + (6000 х 12/365) х 5) + (6000 х 7), а тому позов підлягає задоволенню в цій частині, в іншій частині позовних висог суд відмовляє у зв`язку із їх безпідставністю.

Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Окрім того, слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 25 Бюджетного кодексу України Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Згідно підпункту1 пункту 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 року №215, реалізація державної політики у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів є основними завданнями Казначейства.

Відповідно до покладених завдань Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 цього Положення).

Частиною 2 ст. 5 ЦПК України визначено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Враховуючи покладених завдань на Державну казначейську службу України, суд вважає, що в даному випадку ефективним способом захисту буде стягнення з Державного бюджету України, шляхом безспірного списання з єдиного рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 186986,30 грн., відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03 серпня 2011р., з подальшими змінами.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 19, 56 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 23, 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК України, ст. 25 Бюджетного кодексу України, ст.ст. 1, 2, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 року №215, ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області, Київської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України, шляхом безспірного списання з єдиного рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 186986,30 грн., відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03 серпня 2011р., з подальшими змінами.

В іншій частині позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити учасників:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач:Головне управління Національної поліції в Київській області, , адреса: 01601, м. Київ, вул. Володимирська,15.

Відповідач: Київська обласна прокуратура, , адреса: 01601, м. Київ, бул. Леі Українки, 27/2.

Відповідач: Державна казначейська служба України, , адреса: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна,6.

Суддя: