Справа № 366/2172/20 Головуючий в суді І інстанції Гончарук О.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(у порядку письмового провадження)

28 грудня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: судді-доповідача Мельника Я.С., суддів Матвієнко Ю.О. та Гуля В.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іванківського районного суду Київської області від 01 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому вказувала, що 01 червня 2015 року ОСОБА_3 отримала від неї в борг грошові кошти у сумі 100 000 грн., що підтверджується відповідною розпискою.

Вказувала, що на неодноразові звернення, з проханням повернути гроші, відповідач жодним чином не реагує, чим ухиляється від вирішення спору, про що свідчать направлена вимога про повернення боргу відповідачеві, на яку також відповідач жодним чином не відреагувала.

У зв`язку з тим, що відповідач не віддала борг позивачу, вона просила суд стягнути з ОСОБА_3 на свою користь заборгованість за договорами позики від 01 червня 2015 року у розмірі 100 000 грн., а також судові витрати, які складаються з витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 01 липня 2021 року позов задоволено та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договорами позики від 01 червня 2015 року у розмірі 100 000,00 грн., витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 10 000,00 грн. та стягнуто на користь держави судовий збір у розмірі 1 000 грн.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається зокрема на те, що судом першої інстанції не враховано показання свідків у судовому засіданні, щодо того, що вказана в розписці сума була виручкою в магазині, в якому вона працювала на позивача, жодних коштів у борг вона не брала, а вказана розписка написана під тиском позивача.

Також вказувала, що суд першої інстанції не врахував, що 01 червня 2015 року є датою повернення коштів, а не датою написання розписки, до того ж позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з позовом про стягнення коштів за розпискою від 01 червня 2015 року.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та вивчивши доводи і вимоги апеляційної скарги, вважає необхідним її залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи і у такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення прозадоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, письмова форма якого внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальником боржнику, при цьому належних та допустимих доказів повернення грошових коштів (повністю чи частково), неотримання даних коштів по розписці від 01 червня 2015 року чи того, що дана розписка була написана ОСОБА_1 під моральним чи психологічним тиском ОСОБА_2 чи інших осіб, відповідачем надано не було.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 надала ОСОБА_2 розписку, відповідно до якої вказувала про своє зобов`язання повернути грошові кошти у розмірі 100 000 грн., при цьому дата повернення зазначеної позики не зазначена. Вказана розписка була надана 01 червня 2015 року та засвідчена підписом боржника (а.с.6).

ОСОБА_2 направляла боржнику вимоги про повернення боргу від 19 червня 2020 року та від 29 липня 2020 року, відповідно до якої вимагала від позичальника виконання грошового зобов`язання, які відповідачка отримала 23 червня 2020 року та 04 серпня 2020 року відповідно, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.7-12).

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції правильно встановив, що оскільки оригінал боргової розписки перебуває у позивача і доказів повернення боргу відповідач не надала, а відповідач в ході судового розгляду справи, не заперечувала факту надання боргової розписки, а тому позовні вимоги ОСОБА_2 про повернення боргу є обґрунтованими.

Доказів погашення відповідачем заборгованості за розпискою від 01 червня 2015 року не подано. Надаючи зазначену розписку, ОСОБА_1 визнала існування зобов`язання перед ОСОБА_2 таким чином, взявши на себе зобов`язання повернути зазначені кошти за першою вимогою позикодавця.

Оскільки відповідачка, отримавши від ОСОБА_2 у борг за договором позики грошові кошти, в обумовлений у вимозі строк, не повернула, жодних доказів протилежного суду не надала, висновок суду першої інстанції про стягнення боргу є законним та обґрунтованим.

Твердження апелянта щодо того, що судом першої інстанції не враховано, що вказана в розписці сума була виручкою в магазині, в якому вона працювала, а договір позики вона не укладала, оцінюються колегією суддів критично, з огляду на те, що матеріали справи не містять жодних належних і достатніх доказів, які б підтверджували зазначені доводи відповідачки.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених Законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до абз. другого ч.2 ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до ч.8 ст.83 ЦПК України, докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у сказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Колегія суддів доходить висновку, що апелянт належним чином не обґрунтував неможливість подання додаткових доказів у встановлений законом строк під час розгляду справи в суді першої інстанції, а тому, докази, які додані до апеляційної скарги, не є належними та допустимими доказами на підтвердження доводів відповідача.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір позики не було укладено, так як надана розписка не містить дати отримання коштів, а також пояснення відповідачки та свідків, про те що вона не отримувала кошти від ОСОБА_2 , спростовуються наявними матеріалами справи.

Так, відповідно до розписки від 01 червня 2015 року, яка написана власноручного відповідачкою та нею підписано, вбачається, що саме 01 червня 2015 року, ОСОБА_1 взяла на себе зобов`язання щодо повернення коштів ОСОБА_2 , при цьому належних та допустимих доказів повернення грошових коштів (повністю чи частково), неотримання цих коштів по розписці від 01 червня 2015 року чи, що дана розписка була написана ОСОБА_1 під моральним чи психологічним тиском ОСОБА_2 чи інших осіб, суду відповідачем надано не було.

Доводи апелянта щодо застосування до даних правовідносин строку позовної давності відхиляються колегією суддів як необґрунтовані, оскільки з матеріалів справи вбачається, що відповідачка 23 червня 2020 року та 04 серпня 2020 року отримала вимоги ОСОБА_2 про повернення боргу, а з позовом остання звернулася у вересні 2020 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності.

Інші доводи апелянта зводяться до суперечливого тлумачення норм матеріального права та незгоди із висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував, а тому не можуть бути підставою для скасування обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Іванківського районного суду Київської області від 01 липня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: Судді: