КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 756/9273/15-ц Головуючий у суді І інстанції Андрейчук Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 29 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Оболонська районна в місті Києві державна адміністрація, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом, обґрунтовуючи його тим, що 1 березня 1977 року виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів трудящих йому було видано ордер № Г 294423 на право заняття із сім`єю у складі: дружини ОСОБА_5 , сина ОСОБА_3 і дочки ОСОБА_6 житлового приміщення - трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_6 народилася дочка ОСОБА_2 та місце проживання дитини було зареєстроване у зазначеній квартирі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, а її дочка ОСОБА_2 була передана на виховання в сім`ю опікуна ОСОБА_7 , у зв`язку з чим зв`язок з нею було втрачено.

Як стверджував позивач, з цього часу його онука ОСОБА_2 не проживає у квартирі АДРЕСА_2 без поважних причин та не цікавиться цим житлом.

З наведених підстав та посилаючись на норми статей 71, 72 ЖК Української РСР, ОСОБА_1 просив суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_2 .

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 29 квітня 2021 року у задоволенні позову відмолено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач мала право на збереження за нею права користування спірним житловим приміщенням до ІНФОРМАЦІЯ_4, тобто зі спливом шести місяців після досягнення повноліття, а в подальшому вона не проживала у квартирі понад встановлені законом строки з поважних причин, позаяк між нею та її дідом - позивачем у справі склались конфліктні відносини, унаслідок чого останній чинив перешкоди у проживанні у квартирі АДРЕСА_2 , а відтак відповідач не може вважатись такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач через представника - адвоката Прийму М.О. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Аргументи апеляційної скарги зводяться до того, що право на проживання у спірному житлі зберігалось за ОСОБА_2 , як за дитиною, до досягнення нею повноліття у порядку, визначеному статтею 71 ЖК Української PCP, у подальшому умовою для повернення особи, яка відсутня у житлі основного наймача понад встановлені строки є згода всіх членів сім`ї основного наймача, утім відповідач не надала належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження здійснення їй, або її малолітній дитині перешкод у реалізації прав на користування житлом за адресою реєстрації з боку ОСОБА_1 або інших осіб, зокрема, доказів подання відповідних письмових звернень, їх змісту та результатів розгляду, а також прийнятих уповноваженими органами рішень.

Суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам у справі, поясненням сторін та тітки відповідача - ОСОБА_3 , не досліджував та не встановлював обставин щодо стану здоров`я та сліпоти позивача, обставин першого знайомства відповідача з дідом у березні 2015 року і, як наслідок, неспроможності доводів відповідача про вчинення їй перешкод чи наявності неприязних відносин з позивачем. Суд надав неправильну оцінку відносинам, що дійсно склались між сторонами, обмежившись посиланням на пояснення свідка ОСОБА_7 , не врахував, що відповідач тільки бажає претендувати на приватизацію квартири чи на компенсацію частки у квартирі, яка не приватизована, а питання фактичного користування цим житлом її ніколи не цікавило, про що свідчить відсутність будь-яких звернень до органів опіки та піклування, місцевої адміністрації чи правоохоронців з метою реалізації або захисту такого права протягом строку його фактичного існування.

Представник позивача вказує, що відповідач з січня 1993 року проживала та виховувалась у сім`ї опікуна, із позбавленням батьківських прав її матері вона перестала бути членом сім`ї позивача, але разом з цим залишала за собою право користування житловим приміщенням, в якому з 1992 року була зареєстрована, тому по досягненню нею вісімнадцятирічного віку вона мала негайно повернутись до житла, в якому була зареєстрована, але своїм правом не скористалась, що є підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач в особі свого представника - адвоката Вегери А.А. проситьвідмовити у задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Шевченківської районної ради депутатів трудящих м. Києва від 14 лютого 1977 року № 148 виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів трудящих 1 березня 1977 року ОСОБА_1 було видано ордер на право заняття з сім`єю: дружиною ОСОБА_5 , сином ОСОБА_3 і донькою ОСОБА_6 , житлового приміщення - трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 7, 27).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 народила доньку ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 113).

14 грудня 1992 року місце проживання дитини було зареєстроване у квартирі АДРЕСА_2 (т. 1, а. с. 9, 114).

Рішенням Мінського районного суду м. Києва від 25 лютого 1994 року у справі № 2-33/1994 ОСОБА_6 позбавлено батьківських прав відносно її доньки ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 110).

17 січня 1995 року за рішенням виконавчого комітету Мінської районної ради народних депутатів № 18 ОСОБА_7 призначено опікуном над малолітньою ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 112). З цього часу дитина мешкала в сім`ї опікуна за адресою: АДРЕСА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 мати ОСОБА_2 - ОСОБА_6 померла (т. 1, а. с. 11).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 стверджував, його онука - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , постійно проживала з опікуном ОСОБА_7 , і після досягнення повноліття без поважних причин не проживає та не цікавиться спірним житлом, а тому втратила право користування квартирою АДРЕСА_2 відповідно до вимог статей 71, 72 ЖК Української РСР.

У статті 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною третьою статті 9 ЖК УРСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

За положеннями статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на користування житловим приміщенням може ґрунтуватися на документальній підставі (довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловий площі) та на законі.

Відповідно до статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.

Такий правовий висновок висловлено Верховним Судом у постанові від 31 березня 2020 року у справі № 205/4245/17.

При цьому за змістом СК України у випадку позбавлення батьків батьківських прав відносно їх дитини зв`язки з іншими членами сім`ї, зокрема бабою і дідом, не припиняються.

За положеннями частини шостої статті 167 СК України дитина, яка була передана родичам, мачусі, вітчиму, органові опіки та піклування, зберігає право на проживання у житловому приміщенні, в якому вона проживала, і може у будь-який час повернутися до нього.

Нормою пункту 3 частини першої статті 247 СК України встановлено, що дитина, над якою встановлено опіку або піклування, гарантовано право на збереження права користування житлом, у якому вона проживала до встановлення опіки або піклування. У разі відсутності житла така дитина має право на його отримання відповідно до закону.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 248 СК України дитина-сирота і дитина, позбавлена батьківського піклування, яка проживає у закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому дитячому закладі, прийомній сім`ї, має право на збереження права користування житлом, у якому вона раніше проживала. У разі відсутності житла така дитина має право на його отримання відповідно до закону.

Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Частинами першою, третьою статті 25 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти, які внаслідок смерті батьків, позбавлення батьків батьківських прав, хвороби батьків чи з інших причин залишилися без батьківського піклування, мають право на особливий захист і допомогу з боку держави.

У разі передачі дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, під опіку чи піклування, влаштування в будинки дитини, дитячі будинки, школи-інтернати, дитячі будинки сімейного типу та прийомні сім`ї жиле приміщення, в якому вони проживали, зберігається за дітьми протягом усього часу перебування їх в цих закладах, у опікунів чи піклувальників, дитячому будинку сімейного типу, прийомній сім`ї незалежно від того, чи проживають у жилому приміщенні, з якого вибули діти, інші члени сім`ї.

Відповідно до частини першої статті 32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» за дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, а також особами з їх числа зберігається право на житло, в якому вони проживали з батьками, рідними до встановлення опіки, піклування, влаштування в прийомні сім`ї, дитячі будинки сімейного типу, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Встановлено, що розпорядженням Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 23 травня 2007 року № 441 за ОСОБА_2 збережено право користування квартирою АДРЕСА_2 та заборонено вчинення будь-яких правочинів стосовно цього житла без дозволу органу опіки та піклування (т. 1, а. с. 111).

Статтею 71 ЖК Української РСР врегульовано збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

Так, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках, зокрема, влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування (пункт 3 частини третьої статті 71 ЖК Української РСР).

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачка ОСОБА_2 мала беззаперечне право на збереження за нею права користування квартирою АДРЕСА_2 до ІНФОРМАЦІЯ_4, тобто зі спливом шести місяців після досягнення повноліття.

У пункті 10 постанови Пленуму Верхового Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил щодо оцінки доказів.

Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач у даній справі не довів.

В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16 (провадження № 61-37646св18) зроблено висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК УРСР, який полягає в тому, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись право (намір) ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Такий же висновок викладено у постанові Верховного Суду від 9 червня 2020 року у справі № 279/4963/17 (провадження №61-4262св20).

Підстав для відступу від вказаних висновків не вбачається, оскільки саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин і така практика Верховного Суду є сталою та не змінювалась.

З урахуванням наведеного, колегія суддів виходить з того, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК Української РСР строки.

При цьому під час вирішення питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 3 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц).

Судом першої інстанції встановлено, що на підтвердження факту непроживання ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_2 понад строк, встановлений статтею 71 ЖК Української РСР, позивач надав акт про непроживання за місцем реєстрації від 22 травня 2015 року, складений мешканцями цього будинку ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 (т. 1, а. с. 8). У цьому акті вказано, що відповідач не проживає у спірному житлі з 14 грудня 1992 року.

Однак сам по собі факт непроживання відповідача у спірній квартирі не є підставою для визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням, оскільки підставою для задоволення таких вимог є непроживання фізичної особи понад шість місяців в житловому приміщенні без поважних причин.

Натомість допитана судом в якості свідка ОСОБА_7 пояснила, що між ОСОБА_1 та його онукою ОСОБА_2 склались конфліктні відносини, позивач чинив відповідачу перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_2 .

Також у матеріалах справи міститься лист ОСОБА_2 начальнику житлово-експлуатаційної дільниці № 512 та паспортного столу Оболонського району від 9 вересня 2010 року, в якому відповідач зазначає, що ОСОБА_1 не впускає її у житло, яким вона має право користуватися, а тому вона позбавлена можливості проживати у квартирі АДРЕСА_2 (т. 2, а. с. 55).

У 2012 році ОСОБА_2 зверталася до Оболонського районного управління Головного управління МВС України в м. Києві з приводу того, що позивач чинить їй перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_2 (т. 2, а. с. 56).

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач, досягнувши повноліття, не проживала у спірній квартирі понад встановлені законом строки з поважних причин, а саме: між нею та її дідом - позивачем у справі склались конфліктні відносини, унаслідок чого останній чинив їй перешкоди в проживанні у квартирі АДРЕСА_2 .

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, в тому числі й пояснення самих сторін і показання свідків, правильно застосував вище наведені норми права та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання відповідача такою, що втратила право користування квартирою, у зв`язку з відсутністю відповідача у квартирі з поважних причин.

Слід зауважити, підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома або недбала поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення, чого під час перегляду даної справи в апеляційному порядку встановлено не було.

Крім того, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 грудня 2010 року.

Втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56).

Таким чином позбавлення відповідача, як особи, що була позбавлена батьківського піклування і над якою була встановлена опіка, права користування житловим приміщенням, разом з її малолітньою дочкою ОСОБА_4 , за відсутності у неї іншого належного їй на праві власності чи постійному користуванні житла, буде становити для неї надмірний тягар, не співмірний із переслідуваною законною метою, та не є необхідним у демократичному суспільстві.

Верховний Суд, акцентувавши увагу на тому, що право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження, відхилив доводи позивача, що дитина не є членом сім`ї позивача, не пов`язана з ним спільним побутом, взаємними правами і обов`язками (постанова Верховного Суду від 4 липня 2018 року справа № 711/4431/17).

Колегія суддів також враховує, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 19 травня 2021 року у справі № 756/11544/18 було задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 , яка діяла у своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини - ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, про вселення та усунення перешкод в користуванні спірним житловим приміщенням.

Посилання апеляційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи позивача, при цьому враховуючи, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого позивачем судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 29 квітня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній