ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2021 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/7190/21

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.,

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання: Євтодій К.С.

сторони:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідачка ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Примаков Костянтин Олексійович, на рішення Жовтневого районного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2021 року, яке постановлено суддею Ваврушак Н.М. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 11 жовтня 2021 року,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа Виконавчий комітет Покровської районної у місті ради, про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом виселення та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позов мотивовано тим, що позивачка ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_1 на підставі Договору купівлі - продажу від 30.09.2005 року.

21.04.2006 року позивачка, на прохання відповідачки - ОСОБА_3 , яка є її рідною сестрою, вселила і зареєструвала ОСОБА_3 у спірній квартирі. Будь-яких договорів оренди житла вона з відповідачкою не укладала, зареєструвала її для проживання в квартирі, як члена сім`ї. При цьому, в усному порядку вони домовились, що відповідачка систематично сплачує за комунальні послуги, в квартирі проживає тимчасово, до того часу, коли позивачці не знадобиться її майно для власного проживання або продажу.

З такими умовами відповідачка була згодна, 15 років вона проживає в належній позивачці квартирі, за комунальні послуги сплачує нерегулярно, в результаті чого утворилась заборгованість на суму більше ніж 6000 грн. Крім того, відповідачка без дозволу ОСОБА_1 вселила в квартиру свого чоловіка.

На теперішній час, позивачка, як власник квартири, у зв`язку з фінансовими труднощами, має намір продати спірну квартиру в якій проживає відповідачка. Про свої наміри позивачка сповістила відповідачку, але та відмовилась виїжджати з квартири.

Отже, у зв`язку з тим, що відповідачкою порушуються права позивчки, як власника квартири, просила суд усунути перешкоди в користуванні і розпорядженні належною позивачці на праві власності квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 і визнання її такою, що втратила право користування вказаним нерухомим майном. Також просить стягнути з ОСОБА_2 на свою користь витрати по справі.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 жовтня 2021 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Виконавчий комітет Покровської районної у місті ради, про усунення перешкод в користуванні власністю - в повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Примаков К.О., просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вважає, що суд першої інстанції помилково вважав, що ОСОБА_2 є членом сім`ї ОСОБА_1 , оскільки вони є рідними сестрами.

Наполягає, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 сумісно ніколи не проживали, не вели спільне господарство, спільних витрат у них не було, вони не несли сумісно витрати на утримання житла, його ремонту, отже, на думку позивачки, ОСОБА_2 не є членом сім`ї власника квартири ОСОБА_1 .

Вважає, що неможливо застосовувати норми права, які помилково застосував суд першої інстанції, а саме ст. 116 ЖК Української РСР та ст. 405 ЦК України, які стосуються членів сім`ї, або колишніх членів сім`ї власника квартири.

Посилається на правову позицію Верховного Суду, яка зазначена у постанові від 23 квітня 2020 року у справі № 686/8440/16-ц.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Примакова К.О., який наполягав на доводах апеляційної скарги та просив її задовольнити, відповідачку ОСОБА_2 , яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_2 , відповідно до копії Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Рукавіциною Н.Г., реєстр № 5814 від 30.09.2005 року (а.с.8).

Відповідачка ОСОБА_2 вселилася у спірну квартиру зі згоди власника ОСОБА_1 .

Відповідно до довідки відділу реєстрації проживання громадян виконкому Покровської районної в місті ради № 12124 від 16.08.2021 року ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 з 21.04.2006 року (а.с. 15).

Позивачка ОСОБА_1 на теперішній час мешкає за межами міста Кривого Рогу, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: виконавчий комітет Покровської районної у місті ради, про усунення перешкод в користуванні власністю, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано суду жодних належних та допустимих доказів щодо перешкоди з боку відповідачки по розпорядженню спірною квартирою, не зазначено якими діями відповідачка чинить перешкоди позивачці у розпорядженні квартирою, отже, в даному випадку, відповідачка являється добросовісним користувачем майна, який не створює власнику цього майна жодних перешкод у його користуванні, розпорядженні та володінні. Суд першої інстанції встановив, що відповідачка ОСОБА_2 вселилася у спірну квартиру, як член сім`ї власниці та за її згодою, та не є такою, що самоправно вселилася до жилого приміщення, тому підстави, передбачені статтею 116 ЖК Української РСР та статтею 405 ЦК України, для її виселення відсутні. Зазначив, що позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні квартирою та примусове виселення відповідачки, поставить під загрозу соціальний статус останньої, яка може втратити право користування житлом, яким користується з 2006 року, та спричинить порушення дотримання справедливого балансу між потребами загальної суспільної ваги та правом відповідачки на житло, за відсутності справедливої компенсації у зв`язку із позбавленням права останньої на житло, встановленого ст. 8 Конвенції.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом.

Спір між сторонами виник з приводу наявності законних підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та її виселення.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Основні засади судочинства закріплені у статті 129 Конституції України. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до пункту 8 частини 3 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до частини першої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною першою статті 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

За змістом частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 150 Житлового кодексу УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно із частиною четвертою статті 156 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР), до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК УРСР. Положеннями частини другої статті 64 ЖК УРСР, передбачено, що до членів сім`ї наймача належать: дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Згідно з частиною другою статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто, будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

У справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) від 02 грудня 2010 року поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що позивачка не надала належних та допустимих доказів того, що відповідачкою чиняться їй перешкоди у користуванні належною їй квартирою.

Встановивши, що відповідачка ОСОБА_2 вселилася у спірну квартиру, як член сім`ї власниці та за її згодою, не створює власнику цього майна жодних перешкод у його користуванні, розпорядженні та володінні, належним чином несе витрати по утриманню спірноїквартири, з урахуванням конфліктних відносин між сторонами у справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання відповідачки такою, що втратила право користування спірною квартирою та її виселенню.

В зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги про неможливість застосовування норм права, які помилково застосував суд першої інстанції, а саме ст. 116 ЖК Української РСР та ст. 405 ЦК України, які стосуються членів сім`ї, або колишніх членів сім`ї власника квартири.

Посилання позивачки у апеляційній скарзі на правову позицію Верховного Суду, яка зазначена у постанові від 23 квітня 2020 року у справі № 686/8440/16-ц, колегія суддів відхиляє, оскільки висновки суду касаційної інстанції у наведеній справі зроблені за встановлення інших фактичних обставин.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах потрібно розуміти такі рішення, де схожими є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц (провадження № 14-737цс19).

Верховний Суд наголошує, що подібність правовідносин за загальним правилом означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається за обставинами кожної конкретної справи.

Відповідно, подібність лише за предметом спору, підставами позову або змістом позовних вимог не є достатньою підставою для застосування висновку Верховного Суду, викладеного у іншій судовій справі, оскільки обов`язковою умовою застосування правового висновку є тотожність предмета правового регулювання, що у справі, яка переглядається, та у наведеній позивачкою правовому висновкі Верховного Суду відрізняється з огляду на різну правову природу спірних правовідносин.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у справі, яка переглядається, необхідно дотримуватися балансу захисту права власності позивачки на квартиру та права на проживання у ній відповідачки, яка зареєстрована у квартирі, проживає в ній понад 15 років та іншого житла не має.

Суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що в даному випадку право позивачки на майно не може бути захищено шляхом виселення ОСОБА_2 , яка внаслідок цього стане безхатченком, що стане надмірним тягарем та порушуватиме її право на повагу до житла, яке є постійним місцем її проживання, та не є справедливим з урахуванням усіх обставин справи.

Дослідивши встановлені обставини справи та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції правильно застосував норми права до спірних правовідносин, дотримався балансу прав кожної із сторін, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Примаков Костянтин Олексійович, залишити без задоволення .

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 грудня 2021 року.

Головуючий:

Судді: