АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 грудня 2021 року

м. Чернівці

справа № 717/1159/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіна Н. Ю.

суддів: Кулянди М.І., Одинака О.О.

секретаря Паучек І.І.

з участю представника відповідача ОСОБА_1

учасники справи:

позивач ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Кельменецька селищна рада Кельменецького району Чернівецької області

апеляційна скарга ОСОБА_7 на рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 5 грудня 2018 року, головуючий у першій інстанції Телешман О.В.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 у серпні 2018 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Зазначав, що набув право користування квартирою АДРЕСА_1 на підставі рішення виконавчого комітету Кельменецької селищної ради народних депутатів від 22 листопада 1985 року № 165.

У квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані члени сім`ї падчерка ОСОБА_3 , донька падчерки ОСОБА_4 , син доньки падчерки ОСОБА_5 , онука ОСОБА_7 , правнук ОСОБА_6 .

Посилався на те, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 у квартирі АДРЕСА_1 не проживають понад три роки, онука ОСОБА_7 з сином ОСОБА_6 проживають в Королівстві Іспанія, домовленості щодо користування жилим приміщенням немає.

Несе витрати з утримання квартири та прибудинкової території, створюються незручності у соціальній та побутовій сфері, обмежується право користування квартирою, реалізації права на приватизацію житла.

Просив визнати ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області від 5 грудня 2018 року позов задоволено, визнано ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 5 грудня 2018 року в частині визнання ОСОБА_7 , ОСОБА_6 такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_7 , ОСОБА_6 про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщення, відмовити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Вважає, що ОСОБА_2 не доведено, що ОСОБА_7 та її син ОСОБА_6 не проживають у квартирі АДРЕСА_1 без поважних причин.

Вказує, що ОСОБА_7 через скрутне матеріальне становище, поїхала до Королівства Іспанії на роботу, періодично приїжджає в Україну, в останнє у 2017 році, надає ОСОБА_2 грошові кошти, у тому числі для утримання квартири.

Малолітній ОСОБА_6 обмежений у праві самостійно обирати місце свого проживання. ОСОБА_8 був зареєстрований в зазначеній вище квартирі на підставі заяви його матері ОСОБА_7 .

Посилається на те, ОСОБА_7 та малолітній ОСОБА_6 не проживають у квартирі АДРЕСА_1 тимчасово з поважних причин, у зв`язку із роботою ОСОБА_7 в Королівстві Іспанія. Незважаючи на зміну місця проживання у зв`язку із зазначеними обставинами, квартира АДРЕСА_1 є єдиним місцем проживання ОСОБА_7 та малолітнього ОСОБА_6 , куди вони планують повернутися.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_7 не надходило.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_7 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до правила, встановленого ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно роз`яснень, які містяться в п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», суд апеляційної інстанції при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги згідно з частинами третьою та четвертою статті 303ЦПКУкраїни лише в разі, якщо буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення. За цих умов апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі й зобов`язаний мотивувати в рішенні вихід за межі доводів апеляційної скарги, проведення перевірки справи в повному обсязі.

У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

ОСОБА_7 рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 5 грудня 2018 року в частині визнання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими що втратили право на користування квартирою АДРЕСА_1 не оскаржується.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 до ОСОБА_7 , ОСОБА_6 про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщення, суд першої інстанції керувався положеннями ч.1,3,4 ст.71, ч.1 ст.72 ЖК України та дійшов висновку про наявність підстав для винання ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

На обгрунутвання таким висновків суд першої інстанції зазначив про доведеність непроживання ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у квартирі АДРЕСА_1 понад 6 місяців без поважних причин, що підтверджується актом Кельменецької селищної ради Чернівецької області від 6 серпня 2018 року.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам не відповідає в частині, що оскаржується.

Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції

Квартира АДРЕСА_1 є власністю Кельменецької селищної ради та знаходиться на балансі Кельменецького виробничого управління житлово-комунального господарства.

Між ОСОБА_2 та Кельменецьким виробничим управлінням житлово-комунального господарства укладено договір від 15 травня 2009 року про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій

Відповідно договору найму від 01 січня 2018 року, укладеного між Кельменецькою селищною радою та ОСОБА_2 , останій є наймачем квартири АДРЕСА_1 .

Згідно довідки про склад сім`ї Кельменецького виробничого управління житлово-комунального господарства Чернівецької області від 06 серпня 2018 року № 327 у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 . ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5 .

На підставі акту Кельменецької селищної ради Чернівецької області від 6 серпня 2018 року ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 зареєстровані але не проживають у квартирі АДРЕСА_1 протягом останніх трьох років.

Відповідно до довідки Кельменецького виробничого управління житлово-комунального господарства Чернівецької області від 06 серпня 2018 року №328 ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які зацентровані в квартирі АДРЕСА_1 із заявами про причину відсутності в даному приміщенні не зверталися.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права при прийнятті постанови

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Відповідно до статті 379 Цивільного кодексу України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

За змістом статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно з статтею 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Згідно статті 61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до статті 129 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку.

Відповідно до частини першої статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

У частині третій статті 71 ЖК Української РСР наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.

Аналіз норм статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Згідно зі статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщенні понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК УРСР строки.

У постановах від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19) та від 21 січня 2021 року у справі № 456/3431/18 (провадження № 61-15919св20) Верховний Суд зазначив, що вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справа № 490/12384/16-ц (провадження № 61?37646с

За положеннями статей 71, 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, переведеня майна в інше жиле приміщення, виїзд в іншій населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк, тощо).

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитись до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання. При вибутті на постійне місце проживання в інше жиле приміщення особа втрачає не тільки фактичне володіння жилим приміщенням але й намір повернутись.

У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження обставин непроживання ОСОБА_7 , ОСОБА_6 більше шести місяців у спірній квартирі у зв`язку із втратою інтересу до житла.

На підтвердження своїх позовних вимог ОСОБА_2 зазначав про перебування ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у Королівстві Іспанія.

Сам факт не проживання у вказаній квартирі не є підставою для визнання ОСОБА_7 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, оскільки відповідно до статті 71 ЖК Української РСР підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є непроживання понад шість місяців в житловому приміщенні без поважних причин.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 залишила місце свого постійного проживання для тимчасового виїзду за кордон з метою працевлаштування для утримання сім`ї, не втратила інтересу до житла.

Непроживання у спірному житловому приміщенні ОСОБА_7 у зв`язку із виїздом за кордон на заробітки є поважною причиною та не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним житлом.

Аналогічного висновку дійшов Верховний суд у постанові від 26 червня 2019 року справа № 320/664/16-ц.

Не сплата відповідачами коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання їх таким, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки ОСОБА_2 (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до ОСОБА_7 .

Визнаючи неповнолітнього ОСОБА_6 втратившим право користування жилим приміщенням суд першої інстанції не звернув уваги на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

За змістом частини першої статті 15 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей» до груп ризику щодо втрати житла або права на його використання належать також особи, які не мають власного житла та проживають в орендованих приміщеннях, у знайомих, родичів, друзів тощо.

Непроживання неповнолітніх осіб у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі №465/7083/13-ц.

Підстава, на якій місце проживання неповнолітнього ОСОБА_6 , реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що він набули права користування цим житлом на законних підставах.

Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).

Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19).

За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Діти не можуть самостійно визначати своє місце проживання, місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 до неповнолітнього ОСОБА_6 про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що малолітній ОСОБА_6 , не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт його не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом.

ОСОБА_6 не проживає у спірній квартирі у зв`язку із перебуванням його разом з матір`ю за кордоном, що є поважною причиною, а тому з огляду на наведене його не можна вважати такими, що втратив право користування спірною квартирою.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітній ОСОБА_6 , набув право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком.

Судом першої інстанції не з`ясовано чи є у відповідачів будь-яке інше житло, не враховано чи дотримано принцип пропорційності при позбавленні відповідачів разом з малолітньою дитиною житла, яке є постійним їх місцем проживання, чи не покладено на ОСОБА_7 та ОСОБА_6 надмірний тягар виселення їх із спірної квартири.

Відповідно до частини четвертої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина п`ята статті 19 СК України).

Судом першої інстанції залишено поза увагою те, що цей спір безпосередньо стосується права неповнолітніх осіб на користування житлом, а тому у відповідності до статті 19 СК України участь органу опіки та піклування у розгляді такої справи є обов`язковою.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для визнання ОСОБА_7 , ОСОБА_9 такими, що втратили право користування житловим приміщенням на порушення норм матеріального права.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно із п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи викладене рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 5 грудня 2018 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_7 та ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1ст.376 ЦПК України із постановленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог.

Розподіл судових витрат

На підставі ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно частин 1статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У відповідності до пункту 2 частини другої статті 141ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Чернівецьким апеляційним судом у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_7 та ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням відмовлено.

ОСОБА_7 сплачено судовий збір при поданні апеляційної скарги в сумі 1057 грн. 20 коп. відповідно квитанцій Акціонерного товариства «Приватбанк» №0.0..1 від 06 жовтня 2021 року

Отже, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1057 грн. 20 коп.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 5 грудня 2018 року в частині задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_7 , ОСОБА_6 про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням, визнання ОСОБА_7 , ОСОБА_6 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 скасувати.

У позові ОСОБА_2 до ОСОБА_7 , ОСОБА_6 про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 судовий збір в сумі 1057 грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Дата складання повного судового рішення 4 січня 2022 року.

Головуючий Н.Ю. Половінкіна

Судді М.І. Кулянда

О.О. Одинак