КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7756/2021
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 вересня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 грудня 2020 року, ухвалене у складі судді Новака Р.В. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права власності на майно, витребування майна з володіння добросовісного набувача,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В червні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом.

Посилався на те, що з листопада 2006 року по грудень 2011 року проживав однією сім`єю з ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 , кожен з них працював для родини, вели спільне домогосподарство, дані обставини можуть підтвердити його сестра ОСОБА_4 , сусідка ОСОБА_5 , а також даний факт підтверджується договором депозитного вкладу фізичної особи, в якому позивачем вказується місце проживання АДРЕСА_1 . Крім того, факт проживання однією сім`єю підтверджується наявністю позову ОСОБА_6 , який діє в інтересах своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні квартирою за цією адресою і виселення його.

За час проживання однією сім`єю з відповідачем вони придбали у 2010 році квартиру АДРЕСА_2 вартістю 114000 доларів США. Факт надання позивачем коштів на спільне придбання квартири підтверджується випискою з його особистого рахунку, в якій зазначено про зняття готівки в іноземній валюті з листопада 2009 року по грудень 2010 року. Незважаючи на те, що більша частина коштів була надана саме позивачем, за спільною згодою сторін договір купівлі-продажу було укладено на ім`я ОСОБА_2

21 серпня 2015 року спільно нажита квартира була відчужена ОСОБА_2 на підставі договору дарування ОСОБА_3 , що на думку позивача є незаконним, оскільки він не надавав своєї згоди на розпорядження спільним майном, і договір дарування є недійсним.

На підставі вищевикладеного, уточнивши позовні вимоги, просив встановити факт проживання ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 в період з листопада 2006 року по грудень 2011 року, визнати в порядку поділу спільного майна подружжя, яке є об`єктом поділу сумісної власності за ОСОБА_1 та за ОСОБА_2 за кожним окремо право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 ; витребувати на користь ОСОБА_1 з володіння ОСОБА_3 , в інтересах якої діє як законний представник ОСОБА_6 , Ѕ частину квартири за вказаною адресою.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 грудня 2020 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи по суті, просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 грудня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що суд першої інстанції, необ`єктивно та однобічно дослідивши долучені ним виписки, дійшов до хибних висновків про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів ведення з ОСОБА_2 спільного сімейного бюджету як до, так і після придбання 24 березня 2010 року спірної квартири, та подальшого зняття з власного рахунку коштів та зарахування коштів на рахунок ОСОБА_2 на потреби спільного господарства і забезпечення належного побуту. Судом не взято до уваги його пояснення, що в день придбання спірної квартири з рахунку позивача було знято кошти в сумі, що фактично становить офіційну вартість квартири, а з виписки відповідача вбачається, що в день укладення договору з її рахунку знято лише 17270 доларів США.

Вказував, що якби він був для відповідача сторонньою особою, не вів з нею спільного бюджету та господарства, то йому не були б відомі дати поповнення її особистого рахунку в банку. Тільки факт перебування в цей час разом з ОСОБА_2 та передача коштів останній, знятих зі свого рахунку на використання потреб сім`ї, підтверджує обставину ведення спільного сімейного бюджету і як наслідок факт спільного проживання.

Не погоджувався з висновками суду першої інстанції, для якого не є належним доказом ведення спільного сімейного бюджету співпадання по датам зняття з його рахунку коштів та зарахування цього ж дня коштів на рахунок відповідача.

Вважав помилковими висновки суду, що кошти в розмірі 2400 доларів США були перераховані ОСОБА_2 ОСОБА_1 як позика, що, на його думку, не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки у письмових запереченнях відповідача вона вказувала, що жодних договорів позики з позивачем не укладала.

Посилався на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, а саме що встановлені рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року у справі про виселення ОСОБА_1 обставини нібито підтверджують, що квартира не була постійним місцем його проживання. Вважав, що рішення навпаки свідчить про безспірне постійне проживання ОСОБА_1 в квартирі ОСОБА_2 і має преюдиційне значення для цієї справи.

Посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зазначив, що 25 вересня 2020 року судом першої інстанції проведено підготовче засідання за відсутності сторін та закрито підготовче провадження, не з`ясовуючи думку сторін щодо можливості закриття підготовчого засідання та призначення справи по суті, за відсутності будь-яких письмових заяв з висловленою позицією сторін, не встановивши порядок з`ясування обставин справи та порядок дослідження доказів. При цьому судом залишено поза увагою заяву позивача про виклик свідків, зареєстровану ще в квітні 2019 року. Ухвала про закриття підготовчого засідання сторонам не направлялась, внаслідок чого позивач, який прибув в судове засідання без свого адвоката, не був обізнаний про завершення підготовчих дій та перехід на іншу стадію судового розгляду. Суд першої інстанції, грубо порушуючи його права на надання професійної правничої допомоги, відмовив в задоволенні його клопотання про відкладення розгляду справи в засіданні 27 листопада 2020 року та перейшов до розгляду справи по суті.

В судовому засіданні 22 грудня 2020 року суд відмовив позивачу і його новому представнику в наданні часу для ознайомлення, вивченні матеріалів даної судової справи, а також попри заперечення сторони позивача про неможливість розгляду справи за відсутності свідків, клопотання про виклик яких було задоволено судом раніше, постановив ухвалу про можливість розгляду справи за відсутності свідків, чим позбавив позивача на повний та всебічний розгляд справи.

Від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що копія апеляційної скарги не відповідає вимогам до оформлення документів згідно п. 5.26, 5.27 ДСТУ 4163-2003, затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 07 квітня 2003 року № 55, а викладені в апеляційній скарзі доводи є припущеннями і не ґрунтуються на зібраних доказах.

Стверджувала, що ніколи не отримувала від ОСОБА_1 кошти ані в позику, ані на будь-які інші потреби, спільного господарства з ним не мала та не вела, спільного бюджету не мала, ніколи не перебувала з ним у шлюбних відносинах, а свідків, які заявлені у клопотанні позивача, вона не знає.

Просила розгляд справи проводити у її відсутності та повідомити про результати розгляду.

Від відповідача ОСОБА_3 також надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, вважаючи, що апеляційна скарга є безпідставною, а рішення - таким, що ґрунтується на законі.

Вказувала, що позивачем не надано жодного належного доказу до позову та апеляційної скарги на підтвердження обставин, що нібито він та її мати ОСОБА_2 з листопада 2006 року по грудень 2011 року проживали однією сім`єю та мешкали в квартирі АДРЕСА_1 . Вказана ним обставина щодо проживання за вказаною адресою спростовується письмовими доказами щодо реєстрації ОСОБА_1 в с. Ожеве Сокирянського району Чернівецької області з 2005 року по даний час.

Зазначала, що письмові докази у вигляді рішення суду про розірвання шлюбу від 02 квітня 2007 року, договорів купівлі-продажу будинку від 24 грудня 2010 року та квартири від 24 березня 2010 року, в яких і позивач, і відповідач підтверджували факт не перебування в шлюбі, спростовують твердження позивача про його перебування в шлюбних відносинах з ОСОБА_2 з листопада 2006 року по грудень 2011 року.

Посилалася на те, що матеріали справи не містять розписок про передачу ОСОБА_1 . ОСОБА_2 коштів у сумі 114000 доларів США для придбання оспорюваного нерухомого майна як своїй дружині.

Вказувала, що у апелянта відсутні будь-які підстави вимагати як визнання за ним права власності на частину квартири АДРЕСА_2 , так і на витребування майна, оскільки він не є та ніколи не був власником нерухомого майна.

В частині клопотання про допит свідків зазначала, що в позові ОСОБА_1 згадував лише двох свідків - свою сестру та сусідку ОСОБА_7 , яких вона не знає та ніколи не бачила, а в іншій частині залишила вирішення клопотання про допит свідків на розсуд апеляційного суду з урахуванням норм процесуального закону.

Просила розгляд справи проводити у її відсутності.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи в позові ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права власності на майно, витребування майна з володіння добросовісного набувача, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не було доведено в судовому засіданні наявність між ним та відповідачем ОСОБА_2 усталених відносин, притаманних подружжю, в період з листопада 2006 року по грудень 2011 року, а саме не надано доказів про спільне проживання, ведення спільного господарства, спільного бюджету, не надано доказів своєї участі у набутті спільно з відповідачем спірного майна. Тому суд, не знаходячи підстав для задоволення вимог, пов`язаних з встановленням факту проживання сторін однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в зазначений час, прийшов до висновку про відмову в похідних позовних вимогах про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю сторін, визнання за позивачем права власності на Ѕ частину цієї квартири та витребування Ѕ частини квартири на користь позивача.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що 24 березня 2010 року ОСОБА_2 уклала договір купівлі-продажу квартири з ОСОБА_8 , на підставі якого придбала квартиру за адресою АДРЕСА_2 вартістю 477000 грн., що еквівалентно 60000 доларів США (а. с. 149 т. 1).

21 серпня 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , який діє як законний представник малолітньої доньки ОСОБА_3 , уклали договір дарування, за яким ОСОБА_3 (в особі батька) прийняла у власність нерухоме майно, яким є квартира за адресою АДРЕСА_2 (а. с. 204 - 205 т. 1).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_9 21 серпня 2015 року на підставі договору дарування (а. с. 118, 206 т. 1).

Крім того, рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 21 червня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 19 вересня 2018 року (а. с. 70 - 73 т. 2) в справі № 760/21197/17-ц в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 про визнання удаваним договору дарування та недійсним договору дарування, в позові відмовлено (а. с. 43 - 50 т. 2).

На а. с. 10 т. 1 знаходиться копія паспорту ОСОБА_1 з відміткою про реєстрацію місця проживання за адресою с. Ожеве Сокирянського району Чернівецької області з 03 листопада 2005 року.

На а. с. 25 т. 2 знаходиться копія договору купівлі-продажу житлового будинку від 24 грудня 2010 року, укладеного ОСОБА_1 з ОСОБА_10 , на підставі якого позивач придбав будинок АДРЕСА_5 , згідно якого покупець довів до відома продавця, а продавець взяла до уваги той факт, що покупець у шлюбі не перебуває, і грошові кошти, що витрачаються покупцем на придбання житлового будинку за цим договором, не є спільною сумісною власністю та є його особистою приватною власністю, і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти (їх частку), витрачені на купівлю житлового будинку, у тому числі відповідно до ст. 65, 74 та 97 СК України, відсутні.

На а. с. 44 - 47 т. 1 знаходиться копія рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року (а. с. 72 - 73 т. 1) та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2017 року (а. с. 29 - 30 т. 2) в справі № 760/5370/16-ц за позовом ОСОБА_3 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_6 , до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності, вселення та примусове виселення, яким ОСОБА_1 виселено з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення; в задоволенні вимог до ОСОБА_2 відмовлено. В даній справі судом встановлено, що станом на день розгляду справи в квартирі за адресою АДРЕСА_1 фактично проживає ОСОБА_1 , який наполягає на наявності у нього майнових прав на спірну квартиру, однак які жодними належними доказами не підтверджуються.

На а. с. 43 т. 1 знаходиться копія рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 02 квітня 2007 року у справі № 2-1416-1/07 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, яким розірвано шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , зареєстрований 27 липня 2005 року, актовий запис № 1123.

На а. с. 56 т. 1 знаходиться копія довідки ПП ФОП ОСОБА_11 від 10 березня 2017 року, виданої ОСОБА_2 про те, що вона з липня 2007 року по грудень 2009 року перебувала у договірних відносинах з приватним підприємцем (шлюбне агентство) Only щодо надання послуг - пошук чоловіка для укладення шлюбу; за час з липня 2007 року по грудень 2009 року агентство забезпечило ОСОБА_2 48 зустрічей з чоловіками, а також обмін особистими контактними даними та доставки подарунків від чоловіків; результат щодо заміжжя ОСОБА_2 за вищезазначений період агентству не відомий.

До довідки надана копія договору про надання послуг № 677 від 08 липня 2007 року (а. с. 57 - 58 т. 1).

На а. с. 59 - 71, 75 - 111 т. 1 знаходиться копія виписки з банківського рахунку ОСОБА_2 за період з 01 січня 2009 року по 31 грудня 2011 року, а також ОСОБА_1 за період з 05 листопада 2009 року по 31 грудня 2011 року.

Із даних виписок вбачається, що 20 січня 2009 року на рахунок ОСОБА_2 в ПАТ «УніКредит Банк» 6695 зараховано 3200 доларів США платником ОСОБА_12 з призначенням платежу «Благодійна допомога», які було знято нею з рахунку 26 січня 2009 року; 09 лютого 2009 року на рахунок ОСОБА_2 зараховано 2500 доларів США платником ОСОБА_12 з призначенням платежу «Благодійна допомога», які було знято нею з рахунку 12 лютого 2009 року; 06 березня 2009 року на рахунок ОСОБА_2 зараховано 7245 доларів США платником ОСОБА_12 з призначенням платежу «Благодійна допомога», які було знято нею з рахунку 12 березня 2009 року; 07 квітня 2009 року на рахунок ОСОБА_2 зараховано 5000 доларів США платником ОСОБА_12 з призначенням платежу «Благодійна допомога», які було знято нею з рахунку 15 квітня 2009 року; 15 квітня 2009 року на рахунок ОСОБА_2 зараховано 2830 доларів США платником ОСОБА_12 з призначенням платежу «Благодійна допомога», які було знято нею з рахунку 22 квітня 2009 року; 05 травня 2009 року на рахунок ОСОБА_2 зараховано 10000 доларів США платником ОСОБА_12 з призначенням платежу «Благодійна допомога», які було знято нею з рахунку 08 травня 2009 року; 04 червня 2009 року на рахунок ОСОБА_2 зараховано 8000 доларів США платником ОСОБА_12 з призначенням платежу «Благодійна допомога», які було знято нею з рахунку 11 червня 2009 року; 23 червня 2009 року на рахунок ОСОБА_2 зараховано 4000 доларів США платником ОСОБА_12 з призначенням платежу «Благодійна допомога», які було знято нею з рахунку 25 червня 2009 року; 07 липня 2009 року на рахунок ОСОБА_2 зараховано 9000 доларів США платником ОСОБА_12 з призначенням платежу «Благодійна допомога», які було знято нею з рахунку 14 липня 2009 року; 23 липня 2009 року на рахунок ОСОБА_2 зараховано 6000 доларів США платником ОСОБА_12 з призначенням платежу «Благодійна допомога», які було знято нею з рахунку 27 липня 2009 року; 09 грудня 2009 року на рахунок ОСОБА_2 зараховано 8700 доларів США платником ОСОБА_12 з призначенням платежу «Благодійна допомога», які було знято нею з рахунку 15 грудня 2009 року.

На а. с. 162 - 201 т. 1 знаходиться копія виписки по рахунку ОСОБА_2 НОМЕР_1 , з якої вбачається, що 24 березня 2010 року ОСОБА_2 отримано готівку в розмірі 17720 доларів США, 10 лютого 2010 року - в розмірі 3000 доларів США, 15 грудня 2009 року - в розмірі 100 доларів США та 6300 доларів США, 09 листопада 2009 року зараховані кошти від ОСОБА_12 з призначенням «Благодійна допомога» в розмірі 11000 доларів США; 11 листопада 2009 року ОСОБА_2 отримано готівку в розмірі 15000 доларів США, 02 жовтня 2009 року - в розмірі 3000 доларів США, 23 вересня 2009 року - в розмірі 10000 доларів США, 11 вересня 2009 року зараховані кошти від ОСОБА_12 з призначенням «Благодійна допомога» в розмірі 17000 доларів США та 5765 доларів США; 02 вересня 2009 року ОСОБА_2 отримано готівку в розмірі 4500 доларів США, 21 серпня 2009 року - в розмірі 1200 доларів США, 13 серпня 2009 року - в розмірі 2000 доларів США, 14 серпня 2009 року - в розмірі 2000 доларів США; 10 серпня 2009 року зараховані кошти від ОСОБА_12 з призначенням «Благодійна допомога» в розмірі 10071 доларів США, 27 липня 2009 року ОСОБА_2 здійснено поповнення рахунку на 6000 доларів США, 14 липня 2009 року - на 5000 доларів США, 16 червня 2009 року - на 5000 доларів США.

На а. с. 144 - 154 т. 2 знаходяться виписки з рахунків ОСОБА_2 в ПАТ «УніКредит Банк» за 2010 - 2011 роки з аналогічною інформацією щодо руху коштів на рахунку.

На а. с. 13 - 14 т. 1 знаходиться копія договору № А21-5127 про розміщення грошового депозитного вкладу фізичної особи «Мобільний», укладеного 05 листопада 2009 року ОСОБА_1 та ВАТ УніКредит Банк, за умовами якого депонент перераховує або вносить через касу банку на депозитний рахунок на вклад грошову суму, яка не може бути меншою за 100 доларів США (мінімальна сума вкладу).

Згідно виписки з рахунку ОСОБА_1 в ПАТ «УніКредит Банк» (а. с. 73 - 111 т. 1), 08 грудня 2009 року ним отримано готівку в розмірі 30360 доларів США, 14 січня 2010 року - в розмірі 20150 доларів США, 03 березня 2010 року - в розмірі 3760 доларів США, 11 березня 2010 року - в розмірі 1500 доларів США та 2500 доларів США, 24 березня 2010 року - в розмірі 57504 доларів США, 02 квітня 2010 року - в розмірі 5155 доларів США, 08 квітня 2010 року - в розмірі 5868 доларів США, 30 квітня 2010 року - в розмірі 9028 доларів США, 17 травня 2010 року - в розмірі 8130 доларів США, 31 травня 2010 року - в розмірі 12073 доларів США, 15 червня 2010 року - в розмірі 1000 доларів США, 01 липня 2010 року - в розмірі 1203 доларів США, 05 липня 2010 року - в розмірі 20000 доларів США, 09 липня 2010 року - в розмірі 1000 доларів США, 19 липня 2010 року - в розмірі 1000 доларів США, 22 липня 2010 року - в розмірі 1000 доларів США, 03 серпня 2010 року - в розмірі 36175 доларів США, 06 вересня 2010 року - в розмірі 10000 доларів США, 06 вересня 2010 року - в розмірі 15200 доларів США, 10 вересня 2010 року - в розмірі 800 доларів США, 11 жовтня 2010 року - в розмірі 1200 доларів США та 35242 доларів США, 15 жовтня 2010 року - в розмірі 1200 доларів США, 16 листопада 2010 року - в розмірі 8190 доларів США та 17900 доларів США, 03 грудня 2010 року - в розмірі 10000 доларів США та 15200 доларів США, 08 грудня 2010 року - в розмірі 450 доларів США, 10 лютого 2011 року - в розмірі 6250 доларів США та 30000 доларів США, 28 лютого 2011 року - в розмірі 726 доларів США, 10 березня 2011 року - в розмірі 16000 доларів США та 20000 доларів США, 16 березня 2011 року - в розмірі 3225 доларів США, 31 березня 2011 року - в розмірі 17000 доларів США, 12 квітня 2011 року - в розмірі 265 доларів США та 4000 доларів США, 05 травня 2011 року - в розмірі 20000 доларів США, 12 травня 2011 року - в розмірі 5000 доларів США, 06 червня 2011 року - в розмірі 5000 доларів США, 16 червня 2011 року - в розмірі 15438 доларів США, 01 липня 2011 року - в розмірі 2000 доларів США, 08 липня 2011 року - в розмірі 8600 доларів США, 15 липня 2011 року - в розмірі 5000 доларів США, 26 липня 2011 року - в розмірі 1000 доларів США, 01 серпня 2011 року - в розмірі 1000 доларів США, 11 серпня 2011 року - в розмірі 4000 доларів США, 17 серпня 2011 року - в розмірі 7169 доларів США, 22 серпня 2011 року - в розмірі 1200 доларів США, 02 вересня 2011 року - в розмірі 7180 доларів США, 16 вересня 2011 року - в розмірі 75000 доларів США.

На а. с. 227 - 236 т. 1 знаходиться копія виписки з рахунку ОСОБА_1 у ПАТ КБ «ПриватБанк» за період з 01 січня 2009 року по 31 грудня 2011 року, із якої вбачається, що 30 вересня 2009 року платником ОСОБА_2 було поповнено його рахунок на суму 2400 грн.

На а. с. 237 - 238 т. 1 знаходиться копія виписки з рахунку ОСОБА_1 у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за період з 08 грудня 2009 року по 01 грудня 2010 року, із якої вбачається, що 24 березня 2010 року ОСОБА_1 достроково розірвано фіксований депозит та знято 20005,48 доларів США.

На а. с. 223 - 226 т. 1 знаходяться фотографії, на яких зображені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час святкування разом з іншими особами, а також окремі фотографії ОСОБА_2 в домашній обстановці.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, ухвалою Київського апеляційного суду від 30 червня 2021 року, постановленою без видалення до нарадчої кімнати, задоволено додану до апеляційної скарги заяву ОСОБА_1 про допит свідків, оскільки зазначена заява була задоволена судом першої інстанції, однак свідки фактично не допитані.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно із частиною другою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно з частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до вимог статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Таким чином, законодавством передбачено можливість набуття права спільної власності на майно осіб, які не перебувають у шлюбі, в разі коли вони проживають однією сім`єю, між ними склалися стабільні відносини, що притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України необхідно встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

З урахуванням зазначеного, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки; неперебування осіб у будь-якому іншому шлюбі.

Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 755/18012/16-ц (провадження № 61-40658св18), від 18 липня 2018 року у справі № 522/1252/14-ц (провадження № 61-11255св18), від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц (провадження № 61-23286св18), від 25 квітня 2019 року у справі № 759/4596/18 (провадження № 61-3852св19).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. ст. 77 - 80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За змістом частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції надано правильну оцінку зібраним у справі доказам в їх сукупності, а також кожному з них окремо, і зроблено правильний висновок, з яким погоджується апеляційний суд, про недоведеність позивачем обставин проживання з відповідачем однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з листопада 2006 року до грудня 2011 року за адресою АДРЕСА_1 , та в силу вимог ст. 74 СК України обґрунтовано відмовлено в задоволенні похідних вимог про визнання спірної квартири за адресою АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю, визнання за позивачем права власності на Ѕ частину цієї квартири та витребування її з володіння ОСОБА_3 .

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції в цілому, апеляційний суд також враховує, що в період часу з 27 липня 2005 року ОСОБА_2 перебувала в шлюбі з ОСОБА_6 , шлюб розірвано рішенням суду 02 квітня 2007 року (а. с. 43 т. 1), що взагалі унеможливлює встановлення факту проживання ОСОБА_1 з відповідачем однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період до 02 квітня 2007 року, з огляду на вимоги ст. 25 СК України, відповідно до якої жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі.

Так, судом першої інстанції встановлено, що як ОСОБА_2 , так і ОСОБА_1 у вказаний ним період часу придбавалось нерухоме майно ( ОСОБА_2 - квартира АДРЕСА_2 за договором купівлі-продажу від 24 березня 2010 року, а ОСОБА_1 - житловий будинок в АДРЕСА_5 за договором купівлі-продажу від 24 грудня 2010 року, де він і зареєстрований з 03 листопада 2005 року), при цьому як ОСОБА_2 , так і ОСОБА_1 при укладенні цих договорів придбання нерухомості зазначалось про відсутність осіб, які могли б поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти чи їх частку, витрачені на купівлю нерухомості, у тому числі відповідно до ст. 65, 74 та 97 СК України.

Із наведених обставин вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , укладаючи зазначені угоди, не сприймали один одного як подружжя.

Апеляційний суд також враховує, що в матеріалах справи наявний договір про надання послуг від 08 липня 2007 року № 677, за умовами якого ОСОБА_2 перебувала у договірних відносинах з шлюбним агентством щодо надання послуг з пошуку чоловіка для укладення шлюбу, а згідно довідки шлюбного агентства, послуги їй надавались по грудень 2009 року (а. с. 56 - 58 т. 1).

Таким чином, у відносинах між сторонами відсутня така характеристика як взаємність, що відрізняє фактичні шлюбні відносини від інших.

Судом першої інстанції всебічно та об`єктивно проаналізовано виписки з банківських рахунків, наявні в матеріалах справи, та надано їм оцінку у взаємозв`язку з доводами сторін та іншими доказами.

Зокрема, судом першої інстанції перевірено обставини, на які посилався ОСОБА_1 , а саме, що він неодноразово знімав грошові кошти з особового рахунку та в подальшому зараховував їх на рахунки відповідача, однак ці доводи не знайшли свого підтвердження при дослідженні виписок з особових рахунків як позивача, так і відповідача.

Так, судом встановлено, що позивач мав рахунки у банках та періодично знімав готівку, однак докази того, що зняті ним грошові кошти були витрачені на придбання спірної квартири АДРЕСА_2 за договором купівлі-продажу від 24 березня 2010 року або принаймні на ведення спільного господарства з ОСОБА_2 та витрачені в інтересах сім`ї, в матеріалах справи відсутні, а самі по собі виписки, із яких вбачається лише надходження та зняття певних грошових сум, не можуть бути належними, достовірними та достатніми доказами, що підтверджують дані обставини.

Натомість, згідно наданих ОСОБА_2 виписок з її особових рахунків, на її рахунок в 2009 році систематично надходили грошові кошти від платника ОСОБА_12 з призначенням «благодійна допомога» на загальну суму більше 110000 доларів США, що надає підстави для висновку про наявність у відповідача власних достатніх джерел доходу для придбання спірної квартири в 2010 році, на що вона також вказувала у відзиві на позов від 16 березня 2017 року (а. с. 55 т. 1), при цьому із цих виписок також не вбачається витрачання грошових коштів на ведення спільного господарства з ОСОБА_1 .

Враховуючи наведене, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані і бездоказові доводи апеляційної скарги, що суд необ`єктивно та однобічно дослідив надані ОСОБА_1 виписки та дійшов хибних висновків про відсутність доказів ведення з відповідачем спільного сімейного бюджету як до придбання квартири так і після, та подальшого зняття з власного рахунку коштів і зарахування їх на рахунок ОСОБА_2 на потреби спільного господарства.

Не спростовують висновків суду першої інстанції, як нічим не підтверджені припущення, доводи апеляційної скарги, що згідно виписки з рахунку відповідача вбачається, що нею 24 березня 2010 року в день придбання спірної квартири знято грошові кошти лише в сумі 17720 долари США, в той час як грошові кошти, зняті позивачем з його рахунку в цей же день, фактично становлять офіційну вартість квартири, отже, на його думку, є доказом придбання квартири за його кошти.

Є неспроможними та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про те, що доказом ведення спільного сімейного бюджету з відповідачем є обізнаність ОСОБА_1 про дати поповнення її особистого рахунку в ПАТ «УніКредитБанк», зважаючи на ту обставину, що виписка з банківського рахунку відповідача надана нею самою разом з відзивом на позовну заяву 16 березня 2017 року, в той час як самим ОСОБА_1 жодних дат поповнення рахунку до цього не повідомлялось (а. с. 59 - 111 т. 1).

На підтвердження доводів відповідача в апеляційній скарзі, що обов`язки щодо заробітку коштів було покладено на нього, а ведення домашнього побуту - на ОСОБА_2 , ним не надано будь-яких доказів, крім особистих пояснень з цього приводу, що не може вважатися належними та допустимими доказами.

Нічим не підтверджуються також доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 знімались кошти з його рахунку і в цей же день частково поповнювався рахунок ОСОБА_2 , а залишок використовувався на потреби сім`ї.

Апеляційний суд враховує, що зазначені операції не підтверджуються належним чином виписками з рахунків, а сам по собі частковий збіг по датам зняття коштів на рахунку позивача з датами поповнення коштів на рахунку відповідача, враховуючи частоту проведення ними таких операцій та з огляду на неспівпадіння сум, які знімалися з одного рахунку та якими інший рахунок було поповнено, є припущенням, на якому не може ґрунтуватися доказування.

Не можна погодитись з доводами апеляційної скарги, що перерахування коштів ОСОБА_2 ОСОБА_1 у розмірі 2400 доларів США є підтвердженням факту ведення спільного сімейного бюджету, оскільки єдиний грошовий переказ, здійснений 30 вересня 2009 року за невідомих обставин, сам по собі факту ведення спільного сімейного бюджету підтверджувати не може.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що факт реєстрації сторін за різними адресами ( ОСОБА_1 - за адресою АДРЕСА_5 , ОСОБА_2 - за адресою АДРЕСА_1 ) свідчить про визначення ними окремих місць їх постійного проживання, а квартира АДРЕСА_1 не була постійним місцем проживання ОСОБА_1 .

Такі висновки суду першої інстанції відповідають положенням ст. 29 ЦК України, ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Таким чином, за змістом положень ст. 29 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» особа може мати декілька місць проживання, однак проведенням реєстрації свого місця проживання у конкретному жилому приміщенні особа сама визначає його як постійне місце проживання.

Отже, закон пов`язує місце проживання фізичної особи із фактом реєстрації у такому житлі.

Належними та достовірними доказами проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу не можуть вважатися також інші наявні в матеріалах справи письмові докази, зокрема договір банківського вкладу від 05 листопада 2009 року, в якому позивач дійсно вказував адресою свого проживання АДРЕСА_1 , разом із тим, саме по собі проживання осіб за однією адресою не доводить спільності їх проживання як однієї сім`ї, пов`язаності спільним побутом, ведення спільного господарства, наявності спільних витрат, взаємних прав та обов`язків як чоловік та дружина.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи наведене, судом першої інстанції надано правильної оцінки наявному в матеріалах справи рішенню Солом?янського районного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року, яке набрало законної сили і яким встановлено, що ОСОБА_1 самовільно зайняв квартиру АДРЕСА_1 , звідки був виселений без надання іншого жилого приміщення.

За таких обставин апеляційний суд відхиляє як помилкові доводи апеляційної скарги, що наявність рішення Солом?янського районного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року свідчить про безспірне постійне проживання ОСОБА_1 в квартирі відповідача та, на його думку, підтверджує перебування сторін у шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу.

З огляду на те, що проживання осіб за однією адресою не доводить спільності їх проживання як однієї сім`ї, апеляційний суд не може прийняти доводи апеляційної скарги про те, що рішенням Солом?янського районного суду м. Києва від 21 червня 2018 року в справі № 760/21197/17-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 про визнання удаваним договору дарування та недійсним договору дарування, встановлено преюдиційні обставини, а саме що свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , та ОСОБА_15 зазначали, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали разом.

Крім того, апеляційний суд враховує, що в рішенні Солом?янського районного суду м. Києва від 21 червня 2018 року в справі № 760/21197/17-ц суд першої інстанції дійсно зазначив, що свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , та ОСОБА_15 повідомили певні обставини, однак висновків, які би відносилися до предмету доказування цієї справи і які б становили преюдицію, судом при цьому зроблено не було.

У постанові Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 588/350/15-ц (провадження № 61-30273св18), суд зробив висновок про те, що факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем протягом 2012 - 2014 років коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд апеляційної інстанції, на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, з урахуванням факту перебування позивача в іншому шлюбі (розірваного лише у грудні 2006 році), а також періодів тривалого його перебування у Російській Федерації, дійшов правильного висновку про те, що позивач не надала належних і допустимих доказів на підтвердження факту її проживання однією сім`єю з відповідачем без реєстрації шлюбу на час придбання спірного автомобіля та придбання цього майна за спільні кошти, при цьому, суд правильно визначив, що подані позивачем докази не підтверджують факт ведення спільного господарства, наявність спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя, набуття майна тощо.

Надані позивачем фотокартки спільної присутності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на святкуванні, зроблені, виходячи із оцінки домашньої обстановки, в один день, та декілька фотокарток ОСОБА_2 в домашній обстановці, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, спільного побуту, наявності взаємних прав і обов`язків, не можуть свідчити про те, що між позивачем та ОСОБА_2 склались та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні сім`ї.

Такі правові висновки узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 12 листопада 2020 року в справі № 750/12880/19 (провадження № 61-8759св20).

З огляду на вищевикладене апеляційний суд не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції не надано об`єктивної оцінки наявним в матеріалах справи фотокарткам.

Апеляційний суд не приймає доводи апеляційної скарги в частині допущення судом першої інстанції порушень норм процесуального права, оскільки вони зводяться до розгляду справи судом першої інстанції без допиту свідків, заява про допит яких, подана ОСОБА_1 , судом було попередньо задоволена. Разом із тим, процесуальні права позивача були поновлені в цій частині апеляційним судом, перевірено його доводи щодо можливості повідомлення свідками обставин, які мають значення для справи, та допитано свідків під час апеляційного перегляду.

Верховним Судом в постанові від 12 листопада 2020 року в справі № 750/12880/19 (провадження № 61-8759св20) сформульовано правовий висновок, згідно якого для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу необхідні докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї, а показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення вказаного факту.

Враховуючи наведене, апеляційний суд критично оцінює показання допитаних ним свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , які не є членами сім?ї будь-якого із сторін, а є знайомими та сусідами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а отже не могли володіти достовірною інформацією щодо спільного ведення бюджету сторонами, ведення спільного господарства, наявності взаємних прав та обов`язків.

Так, за клопотанням позивача зазначені свідки були допитані судом при розгляді апеляційної скарги, разом із тим, фактів, якими би безспірно підтверджувалося спільне проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, свідками повідомлено не було.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції і переоцінки доказів та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 24 вересня 2021 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.