Провадження №22-ц/824/9171/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2021 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Сас Ю.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства Київської міської ради «Центр публічної комунікації та інформації» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, недорахованої заробітної плати та моральної компенсації,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року позивач звернулась до суду із позовом до Комунального підприємства Київської міської ради «Центр публічної комунікації та інформації» про поновлення на роботі, стягнення недорахованої заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної компенсації.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона працювала у комунальному підприємстві Київської міської ради «Центр публічної комунікації та інформації» на посаді юриста з 01 березня 2019 року відповідно до наказу від 28 лютого 2019 року № 21. У комунальному підприємстві Київської міської ради «Центр публічної комунікації та інформації» позивач пропрацювала 1 рік та неповних 5 місяців. За весь період трудової діяльності на підприємстві зауважень, доган, порушень абощо не мала; належним чином виконувала усю доручену роботу, про що свідчать результати планової перевірки з питань організації стану правової роботи. Відповідно до розпорядження Київського міського голови від 04.05.2020 р. № 257 ОСОБА_2 було призначено на посаду директора підприємства з 18.05.2020 р. 20.05.2020 ОСОБА_2 викликала позивача до свого кабінету, де сказала, що «не бачить її у своїй команді», та попросила звільнитися, на що позивач не погодилась. 23.07.2020 р. позивача покликали на бесіду, попередньо попросивши не брати з собою мобільний телефон, де були присутні ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Бесіда тривала близько 2 годин, на позивача тиснули, погрожували, вимагали звільнитися негайно. Позивач не бажала звільнятися зі своєї посади, оскільки ніяких порушень з боку трудового законодавства не робила, роботу свою виконувала старанно, свою роботу та колектив любила, крім того залишитися без роботи в період коронавірусної пандемії не планувала, однак під тиском написала таку заяву. 23.07.2020 р. було видано наказ про її звільнення за угодою сторін, видано трудову книжку, копію наказу про звільнення та проведено частковий розрахунок.

З огляду на викладене позивач просила зобов`язати КП Київської міської ради «Центр публічної комунікації та інформації» поновити її на роботі. Також просила стягнути з відповідача суму недорахованої заробітної плати у розмірі 17 361, 30 грн., посилаючись на те, що у березні з неї зняли одну з надбавок (за інтенсивність праці). Надбавка за інтенсивність праці позивачу виплачувалась з травня 2019 року, з червня 2019 року - у розмірі 50% від окладу. Отже, за березень недоплачено надбавку за інтенсивність праці у розмірі 50% від окладу: за фактично відпрацьованих 20 днів у березні 50% від 10 240 грн = 5 120 грн. У квітні надбавку за інтенсивність праці виплатили у розмірі 25% від окладу. Отже, за квітень недораховано ще 25% від 10 752 грн = 2 688 грн.

У квітні позивач працювала з грантовим договором англійською мовою. Відповідно до Положення про оплату праці в редакції газети Київської міської ради «Хрещатик» (що є Додатком № 2 до Колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом редакції газети «Хрещатик» на 2010-2012 роки, який є чинним), за роботу із застосуванням однієї іноземної мови виплачується надбавка 10% посадового окладу, якої виплачено не було. Таким чином, недораховано надбавку за знання та використання у роботі іноземних мов 10 % від 10 752 грн = 1 075,20 грн. (сертифікат про знання мов було надано кадровій службі та долучено до особової справи при прийнятті на роботу).

У травні, після призначення нового директора, з позивача було знято усі доплати (надбавки), що виплачувались до цього. У травні було виплачено «голий» оклад за фактично відпрацьовані дні та відпускні, надбавку за інтенсивність праці та надбавку за високі досягнення у праці (отримувала з липня 2019 року) нараховано не було. Обидві надбавки довгий період виплачувались у розмірі 50% посадового окладу. Кількість фактично відпрацьованих днів у травні становить 13 робочих днів. Отже, недораховано надбавку за інтенсивність праці 50% від 7 356, 63 грн = 3 678, 32 грн; надбавку за високі досягнення у праці 50% від 7 356,63 грн = 3 678, 32 грн. Таким чином 3 678, 32 + 3 678, 32 = 7 356, 64 грн. У травні робота з грантовим договором англійською мовою продовжилась. Таким чином недораховано надбавку за знання та використання у роботі іноземних мов 10 % від 7 356,63 грн. = 735,66 грн.

Під час карантину, коли громадський транспорт не працював, позивача викликали на роботу 15.05.2020 р, 18.05.2020 р, 20.05.2020 р, 22.05.2020 р. Службовий транспорт було надано двічі - 15.05.2020 р. для поїздки від дому до роботи та 20.05.2020 р. для поїздки від роботи до Оболонського ЦНАПу. У зв`язку із перезавантаженістю використання службового транспорту та відсутністю перепуски для проїзду у громадському транспорті позивач була вимушена скористатись орендованим транспортом. З керівництвом була усна домовленість про те, що кошти, витрачені на оренду транспорту, будуть відшкодовані. У зв`язку із цим 22.05.2020 р. була подана службова записка з копіями виписок про оплату орендованого транспорту для відшкодування. Ці суми відшкодовано не було, а відтак недоплачено 385,80 грн.

Загалом за травень недораховано 8 478,10 грн. Відпускні за травень-червень були виплачені з порушенням встановлених законом строків, не за три дні до початку відпустки (як зазначено у ст. 115 КЗпП та ст. 21 ЗУ «Про відпустки»), а 29.05.2020 р. (відпустка була з 25.05.2020 р, отже вплатити відпускні повинні були 22.05.2020 р). Жодної домовленості про інші строки виплати відпускних з керівництвом підприємства не було.

При звільненні, відповідно до ст. 116 КЗпП, 23.07.2020 р. з позивачкою повинні були провести повний розрахунок та виплатити усі належні суми. Однак у день звільнення було виплачено 16 640,03 грн., 31.07.2020 р. на картку надійшло 2 261,04 грн., за 8 днів після звільнення, а згодом (18.08.2020 р.) надійшло ще 250 грн. через 26 днів після звільнення. Письмово про нараховані суми, що належні до виплати, ніхто не повідомляв, що є порушенням ст. 116 КЗпП. З виписки, яку видала бухгалтерія за вимогою для заповнення декларації, вказано, що нараховано 28 448,54 грн, а утримано 9 547,47 грн. Однак, при розрахунках 28 448,54 - 18% (ПДФО) - 1,5 % (військовий збір) - 1% (профвнески) = 28 448,54 - 5 831,95 = 22 616,59 грн. фактично на картку надійшло 22 901,07 у липні + 250 у серпні = 23 151,07. У зв`язку із вказаними розбіжностями позивач має сумнів щодо правильності нарахування їй виплат при звільненні. Також, позивач просила стягнути з відповідача суму моральної шкоди, яку вона оцінює в 150 000 грн., посилаючись на те, що після першої розмови з ОСОБА_2 , під час якої вона однозначно дала зрозуміти, що жадає звільнення позивача, вона почала переживати, що призвело до сильних моральних страждань, у зв`язку з чим була вимушена звернутись до лікаря.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 26 листопада 2020 року в задоволенні вищевказаного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач направила апеляційну скаргу, в якій зазначила, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просить апеляційний суд рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

01 липня 2021 року до Київського апеляційного суду від представника КП Київської міської ради «Центр публічної комунікації та інформації» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він, не погоджуючись із доводами, викладеними у апеляційній скарзі, просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

05 липня 2021 року до Київського апеляційного суду від позивача надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу.

12 серпня 2021 року до Київського апеляційного суду від представника КП Київської міської ради «Центр публічної комунікації та інформації» надійшли додаткові пояснення.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що вказане рішення в повній мірі наведеним вимогам не відповідає.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 28.02.2019 року на підставі заяви про прийняття на роботу ОСОБА_1 була прийнята на посаду юриста КП «Центр публічної комунікації та інформації» з 01.03.2019, що підтверджується копією наказу № 21 від 28.02.2019.

23.07.2020 ОСОБА_1 подала заяву про звільнення її із займаної посади юриста з 23.07.2020 року за згодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП.

23.07.2020 керівником комунального підприємства Київської міської ради «Центр публічної комунікації та інформації» було видано наказ № 81 про звільнення ОСОБА_1 з посади юриста за згодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗпП України. Одночасно було зобов`язано бухгалтерію нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за період з 01.03.2020- 23.07.2020 р. -10 (календарних днів); нарахувати і виплатити вихідну допомогу при звільненні у розмірі посадового окладу.

З наказом № 81 про звільнення ОСОБА_1 від 23.07.2020 року останню було ознайомлено під підпис.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 просила визнати її звільнення незаконним та поновити її на посаді юриста, стягнути з КП «Центр публічної комунікації та інформації» у зв`язку з таким незаконним звільненням з роботи на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі, недоплачені та недораховані кошти з заробітної плати у сумі 17 361, 30 грн. та моральну компенсацію у сумі 150 000 грн.

Щодо вимог позивача про поновлення на роботі колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне:

В ході розгляду справи суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вказаної вище вимоги позивача, оскільки припинення трудових відносин було здійснено за згодою сторін відповідно до заяви ОСОБА_1 . Позивач стверджувала про те, що заяву про звільнення її з посади юриста за угодою сторін вона подала під тиском та погрозами. В той же час, як це було встановлено судом першої інстанції, жодного належного доказу з приводу існування такого примусу на підписання заяви про припинення трудових відносин матеріали справи не містять. Таким чином, вказані твердження позивача залишилися недоведеними та не можуть бути прийняті судом.

В своїй апеляційній скарзі апелянт просила суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про повне задоволення позову, в тому числі й в частині вирішення вимог про поновлення на роботі. В той же час відповідних доказів та аргументів в цій частині апеляційна скарга не містить. Зважаючи на відсутність доказів існування обставин, якими позивач обґрунтовувала свої вимоги про поновлення на роботі, а також відсутність належного обґрунтування апеляційної скарги в цій частині, такі вимоги апелянта задоволенню не підлягають.

Стосовно вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації моральної шкоди, завданої таким звільненням, апеляційний суд зазначає наступне:

В ході розгляду апеляційної скарги на запитання суду позивач чітко вказала, що вимогу про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу вона ґрунтує саме на незаконності з її точки зору звільнення з роботи. Оскільки суд апеляційної інстанції, як і суд першої інстанції, дійшов висновку про недоведеність вимог про незаконність звільнення, про що зазначено вище, правові підстави для задоволення вимог, похідних від вищевказаної, також відсутні. Таким чином суд першої інстанції вірно дійшов висновку щодо відмови у задоволенні позову в цій частині.

Стосовно вимог про стягнення надбавки та компенсації при виконанні трудових обов`язків, колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне:

Відмовляючи у задоволенні позову щодо стягнення надбавок за інтенсивність праці та за високі досягнення в праці, суд першої інстанції виходив із того, що такі надбавки виплачуються за рахунок особистих коштів роботодавця, мають тимчасовий характер і виплачуються лише у разі відповідного рішення за результатами роботи працівника у відповідний розрахунковий період. За таких умов питання виплати чи невиплати надбавок відноситься до виключної компетенції відповідача. Колегія суддів апеляційного суду не може погодитися з таким твердженням суду першої інстанції.

Розділом 2 Положення про порядок встановлення надбавок до посадових окладів керівникам, спеціалістам, службовцям і журналістам за високі досягнення у праці та за виконання особливо важливої роботи на певний час (Додаток №2 до Колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом редакції газети «Хрещатик» на 2010-2012 року) передбачено як розмір вищевказаних надбавок, так і порядок їх виплати. З огляду на характер виплати вищевказаних надбавок, після їх встановлення вони мають регулярний характер. При цьому п. 2.9. вищевказаного Положення передбачено, що для позбавлення працівника надбавок, призначених йому до цього, має бути відповідне рішення про зменшення розміру премій та доплат у певних, чітко встановлених випадках. Таке зменшення встановлюється у відповідному наказі та повідомляється працівникові під розписку.

З представлених до суду матеріалів вбачається, що позивачу були призначені надбавка за інтенсивність праці та надбавка за високі досягнення, однак жодного доказу прийняття адміністрацією рішення про позбавлення ОСОБА_1 таких надбавок матеріали справи не містять. За таких умов невиплата вказаних надбавок була проведена в порушення встановленої самим же відповідачем процедури та не може вважатися законною. В той же час належних доказів в частині вимог стосовно надбавки за роботу із застосуванням однієї іноземної мови до суду надано не було, в цій частині твердження позивача не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Позивачем було представлено до суду належний розрахунок сум невиплаченої надбавки за інтенсивність праці та надбавки за високі досягнення, які відповідачем належним чином спростовано не було. Зважаючи на викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що позивачу не було виплачено 11 486, 32 грн. надбавки за інтенсивність праці та 3 677, 32 грн. надбавки за високі досягнення, які підлягають стягненню з відповідача.

Стосовно компенсації за використання позивачем затрат на транспорт, колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне:

ОСОБА_1 у своєму позові стверджувала, що нею було витрачено, а роботодавцем не було компенсовано їй кошти на оплату нею вартості оренди транспорту розмірі 385, 80 грн. В ході розгляду справи жодних доказів на підтвердження вищевказаної суми позивачем до суду представлено не було. В той же час здійснення таких витрат позивачем та зобов`язання їх компенсувати на суму 284, 48 грн. відповідач не заперечував в судовому засіданні. Крім того, суд першої інстанції зазначав про наявність витрат позивача даної категорії саме в такій сумі, а рішення суду відповідачем не оскаржувалося. Зважаючи на положення ч. 1 ст. 82 ЦПК України колегія суддів вважає, що відповідно твердження позивача щодо витрат на оренду транспорту у розмірі 284,48 грн. знайшли своє підтвердження. В той же час, встановивши розмір таких витрат та те, що роботодавець зобов`язувався їх компенсувати позивачу, тим не менш суд першої інстанції відмовив у задоволенні вимоги про стягнення цієї суми, оскільки вважав, що вказані кошти вже були фактично виплачені відповідачем позивачу при звільненні. Дане твердження (щодо виплати вказаних сум) не може бути прийняте апеляційним судом, оскільки позивач заперечувала таку виплату, а матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження її здійснення. За таких умов вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Окремо ОСОБА_1 зазначала і про завдання їй моральної шкоди у зв`язку із неправомірними з її точки зору діями відповідача, погіршенням останнім умов праці, що призвело до погіршення її стану здоров`я. Дані твердження не можуть бути прийняті колегією суддів апеляційного суду, оскільки вчинення зазначених дій роботодавцем та спричинення ними моральної шкоди позивачу належним чином підтверджено не було, а надані позивачем матеріали щодо свого стану здоров`я не містять жодного доказу щодо передумов та підстав погіршення стану здоров`я позивача. Таким чином позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині також є недоведеними, відтак не підлягають до задоволення.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позову лише в частині стягнення з відповідача на користь позивача 11 486, 32 грн. надбавки за інтенсивність праці, 3 677, 32 грн. надбавки за високі досягнення, 284, 48 грн. відшкодування вартості транспорту, а разом 15 448, 12 грн.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення серед іншого є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 листопада 2020 року в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення надбавки за інтенсивність праці, надбавки за високі досягнення праці та відшкодування вартості транспорту скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути з Комунального підприємства Київської міської ради «Центр публічної комунікації та інформації» (01030, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 26-Г) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 11 486 (одинадцять тисяч чотириста вісімдесят шість) гривень 32 коп. надбавки за інтенсивність праці, 3 677 (три тисячі шістсот сімдесят сім) гривень 32 коп. надбавки за високі досягнення, 284 (двісті вісімдесят чотири) гривні 48 коп. відшкодування вартості транспорту, а разом 15 448 (п`ятнадцять тисяч чотириста сорок вісім) гривень 12 коп.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько