Номер провадження: 22-ц/813/7998/21
Головуючий у першій інстанції Абухін Р.Д.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.09.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Погорєлової С.О., Заїкіна А.П.,

за участю секретаря судового засідання: Тищенко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, посилаючись на втрату взаєморозуміння, почуття любові та поваги.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2021 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 31.08.2001 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції м.Одеси, актовий запис №713. Після розірвання шлюбу позивачу змінено прізвище на « ОСОБА_3 ».

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25 березня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2021 року відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2021 року скасувати, дослідити підстави подання ОСОБА_4 данного позову та прийняти нове рішення за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального і процесуального права.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, ОСОБА_2 в судове засідання, призначене на 14.09.2021 року на 15.30 годину не з`явилась, 09 серпня 2021 року та 13 вересня 2021 року зверталася до суду із заявами про розгляд справи без її участі, зазначала, що шлюбні відносини з відповідачем давно припинені, відповідачем не здійснено жодних заходів щодо примирення, наполягала на розірванні шлюбу.

В судове засідання 14.09.2021 з`явився ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за відсутності належним чином повідомленої ОСОБА_2 , яка двічі просила розглядати справу за її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив з того, що сторони припинили шлюбні відносини, спільного господарства не ведуть, шлюб носить суто формальний характер, подальше збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 31 серпня 2001 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб, про що Відділом реєстрації актів громадянського стану Київського районного управління юстиції м.Одеси в книзі реєстрації актів зроблено запис № 713.

Від даного шлюбу у сторін народилися діти: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що шлюбні відносини та ведення спільного господарства з відповідачем припинені, оскільки вони мають діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім`ю, втратили взаємопорозуміння один до одного, почуття любові та поваги, шлюб носить суто формальний характер.

Спірним в даному випадку є питання стосовно того, чи можливе збереження шлюбу між сторонами, та чи є підстави для відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має в сім`ї рівні права та обов`язки.

За змістом ч.1 ст.24, ч.2 ст.104, ч.1 ст.ст.110, 112 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка; примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання.

Відповідно до норм сімейного законодавства, добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз», підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.

Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу.

Саме з цих вимог українського і міжнародного права виходив суд першої інстанції, коли дійшов висновку про можливість розірвання шлюбу між сторонами.

Звертаючись з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 не надав жодного доказу, що ним дійсно вживаються заходи щодо примирення з позивачем, що він намагається порозумітися з позивачем, налагодити з нею відносини та старається повернути гармонію в сім`ю.

З матеріалів справи вбачається, що вказана справа перебувала в провадженні Одеського апеляційного суду з травня 2021 року, 10 серпня 2021 року суд оголосив перерву в розгляді справи для примирення сторін до 14 вересня 2021 року.

Проте, прибувши в судове засідання 14 вересня 2021 року ОСОБА_1 не надав жодного доказу про вжиття ним реальних і дієвих заходів щодо примирення з позивачем, про зміну їх стосунків в бік примирення та про бажання позивача у відповідь на такі заходи відповідача зберегти сім`ю.

Більше того, звертаючись із заявою, в якій позивач наполягала на розірванні шлюбу та просила розглянути справу за її відсутності, остання зазначила, що відповідачем, з дати попереднього судового засідання не було здійснено жодних кроків на примирення. Зазначала, що відповідачем було здійснено лише один дзвінок з вимогою віддати йому та переоформити на нього автомобіль, а реальні заходи щодо примирення, відповідачем не здійснювалися.

Відсутність таких доказів може свідчити лише про фактичну відсутність змін в стосунках подружжя.

За таких обставин, оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, а вжиті судом заходи відносно надання сторонам строку на примирення позитивного результату не дали, сторони не примирилась, позивач, як і раніше наполягає на розірванні шлюбу, то відмова в розірванні шлюбу за наведених обставин буде фактичним примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам всупереч волі позивача, що є неприпустимим. Суд не може примушувати позивача проживати разом з відповідачем. Незгода будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Таким чином, встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини та не змінила своєї позиції щодо намагання розірвати шлюб і що збереження шлюбу суперечить, таким чином, інтересам позивача, суд першої інстанції, ураховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (стаття 51 Конституції України), дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги, що суд прийняв поспішне рішення є помилковими, оскільки позивач не бажає зберегти шлюб з відповідачем, а суд в силу Закону не може її примусити.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст.6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування судового рішення не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.367, 368, 375, 382-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає касаційному оскарженню в порядку ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено: 27.09.2021 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: С.О. Погорєлова

А.П. Заїкін