ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/2848/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" грудня 2021 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Сирбул О.Ф.

за участю секретаря Лаптєвої Ю.М.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів та моральної шкоди, -

встановив:

У вересні 2020 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів та моральної шкоди.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 01.10.2014 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір оренди квартири за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаним договором позивач сплатив орендну плату за 63 місяці авансовим платежем, тобто до грудня 2019 року включно. Згідно умов договору позивач був зареєстрований як переселенець, сплачував усі належні комунальні платежі, що підтверджуються відповідними квитанціями.У зазначеній квартирі позивач мешкав разом зі своєю родиною до 28.11.2017.

Однак наприкінці листопада 2017 року відповідач під час відпустки позивача, без будь-яких підстав, в порушення договору оренди та вимог діючого законодавства, зламав замки орендованої квартири, захопив все майно та грошові кошти, що в ній знаходились та замінив замки вхідної двері, чим фактично позбавив позивача доступу до житла та фактично заволодів належними позивачу речами на суму 243 838,27 грн. та грошовими коштами в сумі 28 000 дол. США, що станом на момент звернення з даним позовом становить 784 000, 00 грн.

До сьогодні позивач позбавлений можливості отримати від відповідача орендну плату за період з грудня 2017 року по грудень 2019 року в сумі 250 000 грн., грошові кошти позивача, які перебували в орендовані квартирі, в сумі 28 000 дол. США, що станом на момент звернення з даним позовом становить 784 000, 00 грн., та майно на загальну вартість 243 838,27 грн.

Від повернення майна позивачу відповідач ухиляється, неодноразові звернення позивача ігнорує. Так позивач вважає, що відповідачем безпідставно набуто належне позивачу майно та грошові кошти, а тому підлягає поверненню позивачу.

Крім того, позивач також вважає, що діями відповідача йому завдано також моральної шкоди в розмірі 100 000,00 грн. Внаслідок дій відповідача завдана позивачу моральна шкода полягала в тому, що позивач разом з родиною залишився без житла, коштів, майна, внаслідок чого змушений був змінити спосіб життя, як свій особистий так і своєї родини, зазнати додаткових душевних страждань, порушення нормального життєвого розпорядку через неможливість активно займатись справами, якими він зазвичай займався. Позивач у 2014 року змушений був покинути місце свого постійного проживання м. Луганськ, і облаштуватися в м. Києві, а відповідач своїми діями позбавив позивача його звичного способу життя, значної кількості побутових речей.

При цьому, відповідач добровільно повернути майно та кошти відмовився, що заподіяло позивачу додатково емоційних переживань, пов`язаних із необхідністю звернення до суду, юридичних консультацій. Внаслідок виникнення стресової ситуації у позивача порушилися нормальні життєві зв`язки та стосунки з оточуючими людьми.

За описаних у позові обставинах, позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача, та у позовних вимогах просив суд: стягнути з ОСОБА_4 на свою користь безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 28 000 дол. США, що станом на момент звернення з даним позовом становить 784 000, 00 грн., орендну плату за період з грудня 2017 року по грудень 2019 року в сумі 250 000 грн., 243 838,27 грн. за неповернуте з квартири майно, моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн., а також понесені судові витрати.

Ухвалою суду від 21.12.2020 відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 15.04.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду в судовому засіданні.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала у повному обсязі, вказувала на безпідставність та недоведенність позовних вимог, оскільки жодних договорів між учасниками справи не укладалися, грошові кошти відповідачу не передавались.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, запереченя представника відповідача, дослідивши матеріали у справі, приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Вимогами ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Судом встановлено, що з 01.10.2014 між ОСОБА_3 (орендар) та ОСОБА_4 (орендодавець) було укладено договір оренди квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач протягом деякого часу проживав у вказаній квартирі, власником якої є відповідач.

Позивач в обґрунтування позовних вимог стверджує, що у листопаді 2017 року відповідач під час відпустки позивача, без будь яких підстав, зламав замки у квартирі, захопив все майно та грошові кошти, що в ній знаходились та замінив замки вхідної двері, та фактично заволодів належними позивачу речами згідно переліку на загальну вартість 243 838, 27 грн. та грошовими коштами в сумі 28 000 дол. США.

Так, представник позивача у ході судового розгляду посилався на те, що, у зазначеній квартирі залишились речі та грошові кошти позивача, які в добровільному порядку відповідач не повертає.

До сьогодні позивач позбавлений можливості отримати від відповідача орендну плату за період з грудня 2017 року по грудень 2019 року в сумі 250 000,00 грн., грошові кошти позивача, які перебували в орендовані квартирі, в сумі 28 000 дол. США, що станом на момент звернення з даним позовом становить 784 000, 00 грн., та майно на загальну вартість 243 838, 27 грн. згідно переліку, яке перебувало у орендованій квартирі, надавши частково копії товарних чеків на придбання речей, побутової техніки, меблів та квитанцій на придбання іноземної валюти.

В обґрунтування своїх вимог про стягнення зазначеної суми коштів позивач посилається на ст. 1212 ЦК України, яка регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Із змісту вказаної норми закону вбачається, що право вимагати витребування майна із чужого незаконного володіння має власник цього майна.

Згідно із ст. 1213 ЦК України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. В частині 3 ст. 397 ЦК України передбачено, що фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Відповідно до ст. 398 ЦК України, право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

Підстави припинення права володіння передбачені в ч. 1 ст. 399 ЦК України, де вказано, що право володіння припиняється у разі: відмови володільця від володіння майном; витребування майна від володільця власником майна або іншою особою; знищення майна, а також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 ЦК України, визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. ( ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 5 статті 12 ЦПК України суд сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 12 ЦПК України).

Натомість роль суду зводиться до керування ходом судового процесу; роз`яснення у випадку необхідності учасникам судового процесу їхніх процесуальних прав та обов`язків, наслідків вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяння учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК (п.п. 1, 3, 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п. 2. ч. 1 ст. 43 ЦПК учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями ст. 44 повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства.

Відповідно до п. 2 та 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Законодавцем визначено, а саме ч. 1 ст. 79 ЦПК України, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві.

Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається в межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів.

Зазначення доказів - це інформація, повідомлення про конкретні засоби доказування, на підставі яких підтверджується наявність чи відсутність викладених обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, що було виконано стороною позивача.

Якість доказування забезпечується визначеним ЦПК процесуальним порядком і способом їх дослідження.

Особливість по доказуванню полягає в тому, що воно виступає як право і обов`язок осіб, які беруть участь у справі. Вони мають право подавати докази, брати участь в їх дослідженні, давати усні і письмові пояснення судові, подавати свої доводи, міркування та заперечення, тобто мають право на доказування.

Сторони, подаючи докази, реалізують своє право по доказуванню і одночасно виконують обов`язок по доказуванню. Обов`язок по доказуванню покладається на того, хто звернувся за допомогою до суду.

Право доказування виступає як можливість подання доказів, участь в їх дослідженні, попередній оцінці та гарантується сукупністю процесуальних засобів і реалізується по волі заінтересованих осіб особисто або за допомогою суду у відповідності з своїми інтересами та вибором способу поведінки.

Обов`язок по доказуванню полягає у необхідності виконання комплексу відповідних дій, який гарантується настанням несприятливих правових наслідків у випадку їх невиконання, зокрема, відмовою суду визнати наявність юридичного факту у разі невиконання стороною обов`язку по його доказуванню; якщо позивач не доведе підставу вимоги, то в позові належить відмовити.

Невиконання обов`язку по доказуванню для сторін й інших суб`єктів правового спору матиме матеріально-правові і процесуально-правові наслідки.

Факт не проживання позивача у період дії договору, а саме з листопада з 2017 року грудень 2019 року оренди квартири за адресою: АДРЕСА_1 , стороною відповідача не оспорюється.

Між тим, вимагаючи стягнення безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 28 000 дол. США, орендну плату за період з грудня 2017 року по грудень 2019 року в сумі 250 000,00 грн. та компенсацію за неповернуте з квартири майно, яку позивач оцінює у сумі 243 838, 27 грн., не довів факт вчинення відповідачем неправомірних дій, які свідчили б про безпідставне набуттям чи збереженням (заволодіння) речами позивача, які є у причинному зв`язку із завданою шкодою, оскільки матеріалами справи жодним чином не доведено знаходження описаних у позові побутових речей та меблів у квартирі.

Також, звертаючись до суду за захистом своїх прав, позивач не надав суду будь яких доказів того, що грошові кошти та компенсацію за неповернуте майно, за яке він просив стягнути з відповідача, дійсно належить йому на праві власності та знаходилось у приміщенні квартири відповідача час його проживання у ній, а відповідач заволодів цим майном, тобто майно перебуває в його володінні без належної правової підстави.

Сам факт придбання побутових речей та іноземної валюти особою, жодним чином не вказує на їх місцезнаходження за місцем мешкання позивача, крім того придбання частини речей позивачем взагалі не доведено факт придбання, не надано відповідних на те документів.

При цьому, позивач жодним чином не вказує у змісті позовної заяви чому він звертаючись до суду із вказаним позовом бажає захистити своє право саме стягненням з відповідача саме компенсації за неповернуте майно, а не витребувати у відповідача власні на його думку речі та побутову техніку.

Позивачем також не надано належних та допустимих доказів сплати коштів (суму яку він фактично сплатив) за оренду квартири відповідачу по грудень 2019 року (термін закінчення дії договору) та отримання останнім грошових коштів за орендну плату згідно договору оренди від 01.10.2014, зокрема і за спірний період з грудня 2017 року по грудень 2019 року в сумі 250 000,00 грн., які позивач просить стягнути з відповідача.

Судом також взято до уваги пояснення сторони відповідача, з яких вбачається, що відповідач вів перемовини з позивачем про звільнення квартири, однак вимоги залишились без реагування позивача. Так, дійсно зайшов до належної йому на праві власності квартири у вказаний період часу, оскільки мав намір продавати квартиру, проте жодних речей та грошових коштів позивача у квартирі не було, що вказувало на залишення позивачем квартири за власної волі, за невідомих відповідачу обставин.

Розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б обґрунтовано підтверджували існування обставин, про які останній зазначає у позовній заяві. Вказані твердження викладені у позовній заяві ґрунтуються виключно на поясненнях самого позивача.

За викладених обставин справи та норм законодавства суд приходить до висновку, що сторона позивача не довела обставини, на які вона посилалася в обґрунтування позовних вимог, оскільки доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях, то невиконання обов`язку по доказуванню для позивача має процесуально-правові наслідки, а відтак позовні вимоги ОСОБА_3 задоволенню не підлягають за не доведеністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної немайнової шкоди» з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивачем не надано доказів на підтвердження факту наявності моральної шкоди та протиправності дій відповідача, якими така шкода могла бути заподіяна.

Зібраними доказами спростовуються твердження позивача про набуття і збереження відповідачем майна позивача без достатньої правової підстави.

За таких обставин, суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги про стягнення відшкодування моральної шкоди.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов до висновку про необхідність відмовити позивачу в задоволенні позову повністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 19, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 263, 264, 265, 268, 273, 352 354, 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів та моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Суддя: