Номер провадження 2/754/6600/21
РІШЕННЯ

Іменем України

28 грудня 2021 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:

Головуючого - судді Галась І.А.,

при секретарі - Дуб С.

за участі - позивача - ОСОБА_1

розглянувши в судовому засіданні матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася з позовом до відповідача в якому просила стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на його користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 в твердій грошовій сумі в розмірі 3 000 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дати подання позовної заяви, а також стягнути аліменти за минулий час у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16.03.2012 року по дату подання позовної заяви до суду.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що Позивач з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі, що був зареєстрований 11 серпня 2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції в м. Києві, актовий запис № 1415, під час шлюбу народилась донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 04 вересня 2019 року Деснянським районним судом м. Києва шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. 24 вересня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва відповідача було позбавлено батьківських прав відносно неповнолітньої доньки - ОСОБА_3 .

Підставою для звернення до суду про позбавлення батьківських прав було те, що після засудження відповідача 16 березня 2012 року Деснянським районним судом м. Києва до п`яти років позбавлення волі зі звільненням від відбуття покарання за ст. 75 КК України за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 24, ч.3 ст. 186 КК України, відповідач не повернувся у сім`ю - зник. З того часу позивачка про відповідача жодних відомостей не мала, в зв`язку з чим вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів з заявами про розшук відповідача.Однак, за результатами оперативно-розшукових заходів, правоохоронним органам не вдалося встановити місце перебування відповідача. Лише навесні 2018 року позивачка дізналась, що відповідач перебуває в СІЗО, де відбуває покарання, а в 2019 році позивачці надали дозвіл на побачення з відповідачем, під час якого вона дізналась, що відповідача не цікавить сім`я, він не бажає брати участь у вихованні спільної дитини, утримувати її. Це послугувало позивачці привідом для звернення до суду з позовами про розірвання шлюбу та позбавлення відповідача батьківських прав

На підставі викладеного просив позов задовольнити.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 28.09.2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження.

У встановлений ухвалою строк відзив від відповідача не надійшов.

Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження учасники справи в судове засідання не викликались.

Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі від якого вони мають неповнолітню дитину доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а/з3372).

Суд враховує, що обов`язок по доказуванню позовних вимог, їх розміру, та по доказуванню тих обставин, на які позивач посилається в обґрунтування позовних вимог, покладається саме на позивача, і не може перекладатись на відповідача обов`язок по спростуванню доводів позивача.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Згідно ч.1 ст.122 Сімейного Кодексу України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя.

Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ч. 2 ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей.

Підстав для звільнення відповідача від обов`язку утримувати дитину, передбачених ст.188 СКУкраїни, не встановлено.

Відповідач та Позивач повинні у відповідності до вимог закону утримувати дитину, відчувати відповідальність за неї, забезпечувати її добрі умови для проживання та виховання, у тому числі, забезпечувати матеріально.

Можливість стягнення аліментів за рішенням суду залежить не лише від факту добровільної участі одного з батьків в утриманні дітей, а й від згоди іншого з батьків із розміром та способом такого утримання.

Пунктом 17 Постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами окремих норм СКУ при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15.05.2006р. передбачено, що суд при визначені розміру аліментів, повинен врахувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що законодавчо визначеним мінімальним рекомендованим розміром аліментів на одну дитину є розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Разом з тим, обставин, які б свідчили про неможливість сплачувати аліменти на утримання дитини відповідачем не доведено. Відповідач перебуває в працездатному віці, відомостей про обтяження турботами щодо утримання інших осіб не надав, являючись батьком неповнолітньої дитини зобов`язаний утримувати її до повноліття.

Відповідач повинен у відповідності до вимог закону утримувати дитину, відчувати відповідальність за неї, забезпечувати її добрі умови для проживання та виховання, у тому числі, забезпечувати матеріально.

При визначенні розміру стягуваних аліментів суд виходить з прожиткового мінімуму, встановленого з 01 грудня 2021 року Законом України «Про державний бюджет України на 2021 рік» для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2395 гривня, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень.

На момент ухвалення судом рішення неповнолітній дитині, ОСОБА_3 , виповнилось 13 років. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2021 рік» 50% прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років з 1 грудня 2021 року становить 2618 грн.

Враховуючи наведене, виходячи з того, що дитина сторін проживає разом із Позивачкою, у зв`язку з чим цілодобовий обов`язок останньої полягає не тільки у матеріальному забезпеченні дитини, а ще й у постійному вихованні, контролі, що потребує більших моральних витрат, враховуючи вік дитини, стан її здоров`я, суд вважає за можливе визначити розмір аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі 2618 гривень щомісячно, враховуючи, що вказаний розмір аліментів не є меншим ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Суд вважає визначений розмір аліментів достатнім та справедливим. Стягнення аліментів у такому розмірі відповідатиме вимогам закону та інтересам дитини, не порушить прав сторін.

Щодо вимоги про стягнення аліментів за минулий період слід зазначити наступне.

Позивач при зверненні до суду з вимогою про стягнення аліментів за минулий період посилалася на те, що при винесенні рішення у справі про позбавлення відповідача батьківських прав, судом не вирішено питання щодо стягнення аліментів, в тому числі за минулий період. Додатково в обґрунтування цієї вимоги зазначено, що Позивач вживала заходи щодо розшуку відповідача, про що є наявні докази, а також, що відповідач ухилявся від сплати аліментів.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У відповідності до ч. 2 ст. 191 СК України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач надасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії.

Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.

За загальним правилом, визначеним СК України, та судовою практикою, вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів (у тому числі не подав позов про стягнення аліментів, залишив його без розгляду) з особистих мотивів.

Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтвердженні офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів, вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Матеріали справи не містять доказів, що позивач вживав до подачі позову до суду належних заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та не надав доказів ухилення відповідача від сплати аліментів в сенсі ч. 2 ст. 191 СК України.

Таким чином, враховуючи вищенаведені норми законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановленні в судовому засіданні обставини, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги про стягнення аліментів за минулий час не підлягають задоволенню.

Глава 15 Сімейного кодексу України передбачає ряд самостійних способів отримання аліментів: за рішенням суду (ч.3 ст. 181 Сімейного кодексу України), за ініціативою платника чи одержувача (ст. 187 Сімейного кодексу України, шляхом подачі відповідних заяв за місцем роботи заявника), за договором між батьками про сплату аліментів на дитину (ст. 189 Сімейного кодексу України, при цьому, такий договір підлягає укладенню в письмовій формі та нотаріальному посвідченню, тому факт його укладення не може підтверджуватись показаннями свідків).

Отже, для підтвердження вжиття позивачем відповідних заходів він для вирішення питання про стягнення з відповідача аліментів за минулий час має надати належні достатні та допустимі докази про вжиття будь-яких заходів, спрямованих на отримання від відповідача аліментів одним з описаних вище способів та докази того, що такі заходи не принесли результату у зв`язку з ухиленням відповідача від надання утримання дитині.

В протилежному випадку - позов не може бути задоволений.

Оскільки позивачем не надано суду вказаних вище доказів щодо дійсної наявності описаних вище обставин - в задоволенні позову належить відмовити.

Крім того, слід зауважити, що ставлячи питання про стягнення аліментів за минулий час, позивач в позові має вказувати конкретну суму, про стягнення якої він просить та яка має ґрунтуватись на відповідних розрахунках та доказах, оскільки стягнення аліментів за минулий час не є періодичними платежами (бо період їх нарахування вже сплив).

Також, у відповідності до ч.3 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, втрати годувальника тощо може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі. За такого виконавчий лист про присудження аліментів за минулий час шляхом стягнення періодичних платежів не може бути прийнятий до виконання, оскільки період їх стягнення вже минув.

Враховуючи викладене, вимоги про стягнення аліментів за минулий час мають містити конкретну суму, про стягнення якої ставиться питання, а не лише частку від доходу, як про те просить позивач в даному позові.

Підсумовуючи викладене, всупереч вимогам ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивач, не довела належними достатніми та допустимим доказами обґрунтованість своїх позовних вимог.

Це, у свою чергу, вказує на відсутність достатніх підстав для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за минулий час.

Враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Керуючись ст. ст. 180, 182, 187, 189, 191 Сімейного кодексу України, ст.ст. 2, 4, 5, 10, 12, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 82, 83, 133, 141, 209-211, 223, 247, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 2618 гривень щомісячно починаючи з 15 вересня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття.

В задоволенні інших вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь держави судовий збір в розмірі 908 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: