Провадження № 2/522/2361/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2021 року Приморський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді Свяченої Ю.Б.

при секретарі судового засідання Шеян І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Приморського районного суду м. Одеси із позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просила визнати такими, що не відповідають дійсності та принижують честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 відомості, поширені ОСОБА_2 на власній сторінці в мережі Facebook; зобов`язати ОСОБА_2 в десятиденний строк з дня набрання судовим рішенням видалили зі своєї особистої сторінки в соціальній мережі Facebook опубліковану інформацію, що стосується ОСОБА_1 та порочить її честь, гідність та ділову репутацію; зобов`язати ОСОБА_2 спростувати поширену нею інформацію стосовно ОСОБА_1 ; стягнути з ОСОБА_2 компенсацію за моральну шкоду, завдану честі, гідності та діловій репутації, в розмірі 500000,00 грн., вирішити питання щодо судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 02 червня 2017 року ОСОБА_2 на власній сторінці в мережі Facebook, поширено недостовірну інформацію щодо позивача наступного змісту. «Любимые мои друзья, уважаемые коллеги! Все мы знаем, что соседей не выбирают и не редки истории про соседские войны и дурные отношения. Но когда в ней оказываешься лично ты то вам расскажу свою историю, у которой пока нет логичного и справедливого завершения, но я верю ОБЯЗАТЕЛЬНО будет. И каждому воздастся по делам его. ОСОБА_3 , примерно год назад у меня появилась новая соседка. Я не буду описывать все нарушения, которые сопровождали Ее ремонт, просто отмечу что на данный момент все работы приостановлены ОСОБА_4 , который зафиксировал все эти нарушения и подтвердил отсутствие разрешительных документов на все работы. Скажу только, что в результате этого ремонта была разрушена часть несущей стены на втором этаже и часть пола общего коммунального коридора, была нарушена целостность пола в коридоре третьего этажа сквозные дыры, щели между стеной и плинтусом, плинтусом и полом, нарушена плотность прилегания половой плитки. По стенам пошли трещины. В результате сильной запыленности вещи в квартирах, даже находящиеся в шкафах, испорчены, покрыты толстым слоем строительной пыли. В результате сильной вибрации, по словам кровельщика ЖКС « ІНФОРМАЦІЯ_1 », разрушилась кирпичная кладка вокруг воздуховода и засыпала его. Дом оборудован АГВ, по счастливой случайности никто не пострадал. Но жильцы одной из квартир два месяца не могли пользоваться АГВ. Ко всему прочему агрессивное, демонстративное и истеричное поведение моей соседки, которая хамит, дерется и угрожает соседям, пишет нелицеприятные сообщения на телефон и вывешивает плакаты назидательного характера. И все это сопровождалось с августа месяца ежедневным (кроме субботы и воскресенья) стуком и грязью во всем доме и в парадной. Все соседи нашего дома и двора в шоке от происходящей ситуации. Далее, моя соседка начала мстить за наше «непослушание», а так как я нахожусь ближе всего к ее новым владениям эта энергия в первую очередь коснулась меня: оккультные знаки и ритуалы убийства животных перед моей дверью, раскуроченная клумба с цветами в общей парадной, за которой я ухаживала и далее прямые угрозы физической расправы в темном коммунальном коридоре меня поджидал мужчина, представившийся « ІНФОРМАЦІЯ_2 » новой соседки. На данный момент мы, можно сказать, всем городом пытаемся привести в чувства эту даму и напомнить ей о мире, доброте, о дружественных отношениях, о том, что не все люди вокруг нее желают ей зла, о том, что ей нет необходимости все время защищаться по средствам своей агрессии, что нет необходимости угрожать людям, чтоб ее услышали, о том, что возможно быть спокойным и уравновешенным. Прошу у вас лишь поддержать меня светлыми чувствами, теплым словом и добрым делом. А ей пожелать свою энергию направить на то, чтобы быть той, кем она пытается казаться.» Позивач зазначала, що окрім наведеного тексту в пості містяться фотознімки.

Ухвалою суду від 28 липня 2020 року відкрито провадження по справі у порядку загального позовного провадження з викликом сторін з призначенням підготовчого судового засідання на 22 жовтня 2020 року.

У період з 26 серпня 2020 року по 11 вересня 2020 року суддя Свячена Ю.Б. знаходилася у щорічній відпустці.

У підготовче засідання 22 жовтня 2021 року часники процесу не з`явилися. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника позивача надійшла заява про відкладення розгляду справи. Інші учасники справи про причини неявки суд не повідомили. Розгляд справи відкладено на 30 листопада 2021 року.

10 листопада 2020 року відповідачем надано відзив на позовну заяву, у якому відповідач вказує, що позивачем не було надано достатніх доказів щодо того, що вказана нею інформація від 02 червня 2017 року поширена ОСОБА_2 на власній сторінці в мережі Facebook, дійсно була поширена відповідачем ОСОБА_2 та стосується особи позивача ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 30 листопада 2020 року задоволено клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, стягнення моральної шкоди без руху.

Позовну заяву залишено без руху та становлено позивачу десятиденний строк з дня отримання копії ухвали суду від 30 листопада 2021 року для усунення недоліків, а саме: надати до суду докази сплати судового збору у розмірі 10022 грн. 40 коп.

21 грудня 2020 року до суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви ОСОБА_1 та сплату судового збору у розмірі 10 022 грн. 40 коп., що підтверджується квитанцією від 17 грудня 2020 року.

У підготовче засідання 25 січня 2021 року з`явилися представник позивача ОСОБА_1 . Відповідач у судове засідання не з`явився. Від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення судового засідання. Підготовче засідання відкладено на 09 березня 2021 року.

У підготовче засідання 09 березня 2021 року з`явилися позивач, представник позивача та представник відповідача. Підготовче засідання відкладено на 13 квітня 2021 року.

12 квітня 2021 року представником позивача була надана відповідь на відзив у якій він вказує про необґрунтованість обставин зазначених відповідачем у відзиві, та їх невідповідність вимогам чинного законодавства , а тому вказані обставини не можуть бути прийняті до уваги суду.

У підготовче засідання 13 квітня 2021 року з`явився представник відповідача. Представник позивача подав заяву про відкладення розгляду справи. Підготовче засідання відкладено на 01 червня 2021 року.

У підготовче засідання 01 червня 2021 року з`явилися позивач, представник позивача та представник відповідача. Протокольною ухвалою суду було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 09 серпня 2021 року.

06 серпня 2021 року представником відповідача було подано заперечення на відповідь на відзив. В якому представник відповідача зазначив, що вказану відповідь на відзив та доданих до неї доказів відповідач не отримував, а про її існування представнику відповідача стало відомо у підготовчому засіданні 01 червня 2021 року, з аргументами викладеними у відповіді на відзив представник відповідача не погоджується та вважає ОСОБА_2 неналежним відповідачем у вказаній справі.

У судове засідання 09 серпня 2021 року з`явилися позивач, представник позивача та представник відповідача. Розгляд справи відкладено на 30 вересня 2021 року.

У судове засідання 30 вересня 2021 року з`явилися позивач, представник позивача та представник відповідача. Протокольною ухвалою суду від 30 вересня 2021 року клопотання представника відповідача про виклик експерта ОСОБА_5 в судове засідання було задоволено. Розгляд справи відкладено на 22 листопада 2021 року.

У судове засідання 22 листопада 2021 року з`явилися позивач, представник позивача та представник відповідача. ОСОБА_5 у судове засідання не з`явився, до суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Розгляд справи відкладено на 20 грудня 2021 року.

У судове засідання 20 грудня 2021 року з`явилися позивач, представник позивача та представник відповідача.

Дослідивши матеріали цивільної справи суд доходить до наступного висновку.

Позивач, в обґрунтування позовних вимог зазначала, що 02 червня 2017 року ОСОБА_2 на власній сторінці в мережі Facebook, поширено на власній сторінці в мережі Facebok за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_3 недостовірну інформацію щодо позивача наступного змісту. «Любимые мои друзья, уважаемые коллеги! Все мы знаем, что соседей не выбирают и не редки истории про соседские войны и дурные отношения. Но когда в ней оказываешься лично ты то вам расскажу свою историю, у которой пока нет логичного и справедливого завершения, но я верю ОБЯЗАТЕЛЬНО будет. И каждому воздастся по делам его. ОСОБА_3 , примерно год назад у меня появилась новая соседка. Я не буду описывать все нарушения, которые сопровождали Ее ремонт, просто отмечу что на данный момент все работы приостановлены ОСОБА_4 , который зафиксировал все эти нарушения и подтвердил отсутствие разрешительных документов на все работы. Скажу только, что в результате этого ремонта была разрушена часть несущей стены на втором этаже и часть пола общего коммунального коридора, была нарушена целостность пола в коридоре третьего этажа сквозные дыры, щели между стеной и плинтусом, плинтусом и полом, нарушена плотность прилегания половой плитки. По стенам пошли трещины. В результате сильной запыленности вещи в квартирах, даже находящиеся в шкафах, испорчены, покрыты толстым слоем строительной пыли. В результате сильной вибрации, по словам кровельщика ЖКС « ІНФОРМАЦІЯ_1 », разрушилась кирпичная кладка вокруг воздуховода и засыпала его. Дом оборудован АГВ, по счастливой случайности никто не пострадал. Но жильцы одной из квартир два месяца не могли пользоваться АГВ. Ко всему прочему агрессивное, демонстративное и истеричное поведение моей соседки, которая хамит, дерется и угрожает соседям, пишет нелицеприятные сообщения на телефон и вывешивает плакаты назидательного характера. И все это сопровождалось с августа месяца ежедневным (кроме субботы и воскресенья) стуком и грязью во всем доме и в парадной. Все соседи нашего дома и двора в шоке от происходящей ситуации. Далее, моя соседка начала мстить за наше «непослушание», а так как я нахожусь ближе всего к ее новым владениям эта энергия в первую очередь коснулась меня: оккультные знаки и ритуалы убийства животных перед моей дверью, раскуроченная клумба с цветами в общей парадной, за которой я ухаживала и далее прямые угрозы физической расправы в темном коммунальном коридоре меня поджидал мужчина, представившийся « ІНФОРМАЦІЯ_2 » новой соседки. На данный момент мы, можно сказать, всем городом пытаемся привести в чувства эту даму и напомнить ей о мире, доброте, о дружественных отношениях, о том, что не все люди вокруг нее желают ей зла, о том, что ей нет необходимости все время защищаться по средствам своей агрессии, что нет необходимости угрожать людям, чтоб ее услышали, о том, что возможно быть спокойным и уравновешенным. Прошу у вас лишь поддержать меня светлыми чувствами, теплым словом и добрым делом. А ей пожелать свою энергию направить на то, чтобы быть той, кем она пытается казаться.» Позивач зазначала, що окрім наведеного тексту в пості містяться фотознімки.

На підтвердження наведених обставин позивач надала відповідні скріншоти посту та висновок експерта від 08.02.2021 р. № ЕД-19/106-21/56-ФТ.

Відповідач щодо зазначених тверджень ОСОБА_1 заперечувала та зазначала, що наведеного допису на своїй особистій сторінці в мережі Facebok не розміщувала. Також відповідач стверджувала, що зазначений допис не міститься на її особистій сторінці в мережі Facebok. На підтвердження зазначених обставин ОСОБА_2 надала роздруківку веб-сторінки за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_3 , відеозапис дописів особистої сторінки Відповідача за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_4 на CD-диску, роздруківку веб-сторінки за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Суд, дослідивши надані сторонами докази, та дослідивши безпосередньо інформацію в соціальній мережі «Facebook» за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_3 встановив, що за зазначеним посиланням відкривається веб-сторінка із зазначенням про недійсність посилання та інформацією: « ОСОБА_6 не найдено».

Дослідивши особисту сторінку відповідача за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_4 суд встановив, що жодного допису, датованого 02.06.2017 р. на ній не міститься. На особистій сторінці відповідача містяться лише дописи від 01.06.2017 р., які не стосуються особи ОСОБА_1 та не містять ані наведеного позивачем тексту, ані фотозображень, та допис, датований 04.06.2017 р., який не стосується особи позивача та не містить ані наведеного позивачем тексту, ані фотозображень.

Висновок експерта від 08.02.2021 р. № ЕД-19/106-21/56-ФТ, який було надано позивачем, не підтверджує обставин, що зазначений текст та зображення містились чи містяться на сторінці ОСОБА_2 .

У висновку експерта зазначено, що при проведенні експертизи досліджувались фотозображення монітору, а не особиста веб-сторінка ОСОБА_2 в соціальній мережі «Facebook».

Відтак, зазначеним висновком не встановлена наявність спірного допису на сторінці відповідача. Наведений експертний висновок не є належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом в розумінні вимог статей 77-80 ЦПК України.

Наведеним висновком встановлено, що видимих ознак монтажу наданих фотозображень монітору не виявлено. В той же час, позивач не довів, що надані зображення є саме зображенням реальної веб-сторінки, яка належить ОСОБА_2 .

Також відповідачем не виконано ухвалу суду від 01.06.2021 р., якою у ОСОБА_1 було витребувано оригінали електронних доказів.

Позивач не надала оригіналів електронних доказів, які були додані до позовної заяви у паперових копіях та в додатку до позову іменовані «скріншоти посту з додатками до нього у вигляді трьох фотознімків на 4 арк»

В даному випадку оригіналом електронних доказів, на які посилається позивач, є дані в електронній формі, які містяться в мережі Інтернет на веб-сайті (сторінці) ОСОБА_2 в соціальній мережі «Facebook».

Оскільки позивачем не надано витребуваних судом оригіналів електронних доказів, та поставлення відповідачем під сумнів відповідність таких копій оригіналу суд застосовує положення, визначені в ч. 5 ст. 100 ЦПК України та не бере до уваги зазначених доказів.

Відповідно до ч. 5 ст. 100 ЦПК України, якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. ст. 76-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Аналогічна позиція висловлена в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до якого за відсутності належного підтвердження того, що певна інформація дійсно була поширена, такі матеріали розцінюються судом як неналежні докази та не беруться до уваги.

Також суд встановив, що надані позивачем розруківки інтеренет-сторінок (скріншоти) є паперовими відображеннями електронного документа.

Водночас, такі роздруківки самі по собі не можуть бути доказом у справі. Вони визнаються доказом, якщо виготовлені, видані й засвідчені власником відповідного інтернет-ресурсу або провайдером.

Відповідно до частин першої, другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами.

За правилом статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 21 березня 2019 року у справі № 568/879/17 (провадження № 61-45041св18), «місцевим судом, на виконання вимог частини п`ятої статті 100 ЦПК України, обґрунтовано не було взято до уваги надані відповідачем паперові копії електронного доказу - знімків вмісту екрана монітора, у зв`язку із неподанням їх оригіналів та поставлення позивачем під сумнів відповідність таких копій оригіналу».

Верховний Суд у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 711/9146/16-ц (провадження № 61-20453св18) зазначив про таке: «Посилаючись у спростування доводів апеляційних скарги на те, що факт здійснення публікації відповідного змісту підтверджується роздруківкою із веб-сайту, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що згідно з положеннями глави 5 «Докази» розділу І «Загальні положення» ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи апеляційним судом, роздруківки Інтернет-сторінок (веб-сторінок), які є паперовим відображенням електронного документа, самі по собі не можуть бути доказом у справі. Такі роздруківки визнаються доказом у разі, якщо вони виготовлені, видані і засвідчені власником відповідного Інтернет-ресурсу або провайдером, тобто набувають статусу письмового доказу».

Аналогічний висновок було висловлено Верховним судом у постанові від 07.07.2021 р. у справі № 578/2051/18.

З огляду на зазначене, позивачем не доведено факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Разом із тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких і право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканність ділової репутації (стаття 299 ЦК України).

Відповідно до статті 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, в тому числі, ділова репутація, ім`я (найменування), а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством (частина перша статті 201 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати.

Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділову репутацію фізичної та юридичної особи.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

У справі, що розглядається, відповідач заперечував відповідність оригіналу наданим позивачем відтвореним копіям веб-сторінок і просив витребувати оригінали електронних документів.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги».

Отже, відповідно до наведених положень Закону оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора, проте у справі, що розглядається, наведені докази позивачем до суду не надані.

З урахуванням наведених положень законодавства, а також правових висновків Верховного Суду, суд дійшов висновку про необґрунтованість та незаконність позовних вимог, заявлених ОСОБА_1 .

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів.

Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Під поширенням інформації слід розуміти опублікування її у пресі, передавання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення у мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин:

а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб;

б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;

в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності;

г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

У наведеному позивачем тексті не міститься жодної вказівки на те, що він стосується саме ОСОБА_1 .

Всі вислови у наведеному позивачем тексті носять знеособлений характер та не містять жодного твердження щодо ОСОБА_1 .. Позивач не довела, що її права порушено.

Аналогічні висновки викладено у Постанові КЦС у складі ВС від 30.10.19, у справі №307/2803/16-ц.

Також позивач не довела, що наведена нею інформація була поширена, тобто доведена до відома хоча б одній особі.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Оціночними судженнями є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Факти можуть бути підтверджені, а оціночні судження є суто суб`єктивними і не можуть бути доведені в силу самого свого характеру. Доведення правдивості оціночних суджень є неможливим і порушує саму свободу думки, що становить фундаментальну частину права, забезпеченого ст. 10 Конвенції.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, згідно із статтею 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria).

Така позиція закріплена у Постанові Верховного Суду від 20 травня 2019 року у справі № 591/7099/16-ц, а саме зазначено, що за своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.

З урахуванням наведених норм матеріального права, практики Європейського Суду з прав людини, при дослідженні наведеного позивачем тексту, суд дійшов висновку, що в ньому не міститься жодного фактичного твердження щодо ОСОБА_1 . В зазначеному тексті містяться оціночні судження його автора.

Текст містить критику (критичні висловлювання), оцінку дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані. В тексті використовуються такі мовні засоби, як гіперболи та алегорії, сатиру.

Водночас, наведені оціночні судження не містять жодного твердження згадки про позивача, ніяким чином не стосуються її особистості. В тексті жодного разу не згадується ім`я ОСОБА_1 чи будь-які персоніфіковані ознаки.

Крім того, залежно від обставин конкретної справи висловлювання, що є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (про що визначено у рішенні DeHaes Gijsels v. Belgium, п. 47).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.

Оскільки наведений позивачем текст не стосується її особистості, він жодним чином не призводить до порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.

Під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оскаржувані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Зазначене встановлено також у постанові Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 522/16462/17.

Оскільки відповідачем не були порушені, не визнані або оскаржувані права, свободи чи інтереси позивача, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Щодо вимоги про компенсацію моральної шкоди, завданої честі, гідності та діловій репутації в розмірі 500 000,00 грн.

Зазначена вимога також е підлягає задоволенню, оскільки є похідною від основної вимоги про визнання відомостей такими, що не відповідають дійсності та принижують честь, гідність, ділову репутацію.

Позивач не довела, що їй було завдано моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною першою статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 30 березня 2020 року у справі № 523/9870/18-ц (провадження № 61-20095св19).

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Однак, позивач не довела факту порушення її прав ОСОБА_2 .

Згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

З огляду на зазначене, позивачем не було наведено, якої саме шкоди було йому завдано, яких втрат немайнового характеру вона зазнала та який саме чинник перешкоджає їй повно та своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, а також не наведений причинно-наслідковий зв`язок між зазначеною нею інформацією та настанням негативних наслідків для позивача.

Також позивачем не надано доказів в обґрунтування розміру заподіяної шкоди та компенсації.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) заява № 18390/91; пункт 29).

Згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.2 ст. 76 ЦПК України, ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Згідно ч.1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.5 цієї статті, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1ст.81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Керуючись ст. ст. 2, 4, 10-13, 43, 49, 76 - 81, 82, 83, 89, 95, 247, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, стягнення моральної шкоди, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 29 грудня 2021 року.

Суддя: Ю.Б. Свячена

20.12.21