ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7557/21 Справа № 207/1670/21 Суддя у 1-й інстанції - Погребняк Т. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2021 рокуколегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 , третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Кам`янської міської ради Дніпропетровської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою,-

в с т а н о в и л а:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 , третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Кам`янської міської ради Дніпропетровської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою.

Ухвалою Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 червня 2021 року у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з такою ухвалою суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив ухвалу Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 червня 2021 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на неналежне з`ясування предмета судового розгляду, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що дійсно рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 січня 2021 року по справі №207/2393/20 відмовлено в задоволені його позову до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 , про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою, в той же час, новий позов містить різний склад учасників цивільного процесу, зокрема третю особу - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Кам`янської міської ради Дніпропетровської області. Крім того, позови обґрунтовуються різними обставини, зокрема тим, що відповідач має на праві власності 1/3 частину квартири, в якій мешкає разом із своєю родиною. Вказує, що оскільки дійсний позов є негаторним за своєю суттю, він може пред`являтися протягом всього часу тривання правопорушення.

Правом на надання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 відповідач по справі не скористалася.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження суд першої інстанції керувався вимогами п.2 ч.1 ст.186 ЦПК України та зазначав, що рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 січня 2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 , про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 . Рішення набрало законної сили 11 лютого 2021 року.

Згідно з положеннями статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак суд першої інстанції належним чином вимог закону не виконав, прийняв судове рішення без дотримання норм процесуального права.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.

Відмова у відкритті провадження у справі у цьому разі можлива за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який подано.

Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Встановлена цивільним процесуальним законом неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили, яке згідно ст.129-1 Конституції України та ст.18 ЦПК України є обов`язковим для усіх органів та осіб.

Таке положення повністю узгоджується із принципом юридичної визначеності, який є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права і відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»). Європейський суд з справ людини у рішеннях від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України», від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» зазначав, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності (визначеності), який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів, а сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи (рішення від 24 липня 2003 року у справі «Рябих проти Росії», заява № 52854/99).

В той же час, колегія суддів зауважує, що судове рішення, на підставі якого суд першої інстанції в своїй ухвалі про відмову у відкритті провадження дійшов висновку про звернення позивача із тотожним позовом та за результатом розгляду вимог якого вже винесено судове рішення по справі, в матеріалах справи відсутнє, що позбавляє можливості колегію суддів проаналізувати його зміст та порівняти із дійсним позовом позивача на предмет їх тотожності.

В той же час, з матеріалів справи, а також доводів апеляційної скарги вбачається, що звертаючись до суду із даним позовом, позивач отримавши судове рішення від 11 січня 2021 року, прийняв до уваги висновку суду за результатом розгляду його позову, та змінив дійсний склад учасників справи, а також, як вказує апелянт, обставини позову, що у свою чергу нівелює висновки суду першої інстанції щодо тотожності позовів та наявності підстав для відмови у відкритті провадження, оскільки при визначенні підстав позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права.

Отже, не можна вважати, що між сторонами вже був вирішений спір про той самий предмет і позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Таким чином, висновок судів про тотожність предмета спору, що стало наслідком закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України є передчасним.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що житлові спори є особливою категорією цивільних справ, розгляд яких має бути спрямований на створення системи захисту житлових прав та законних інтересів суб`єктів права на основі норм матеріального права на засадах поєднання приватно-правових і публічно-правових методів регулювання, оскільки відповідне право особи на житло та його недоторканість гарантоване Конституцією України та забезпечується Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, отже суди повинні приділяти додаткову увагу даній категорії справ.

Колегія суддів зауважує, що предметом дійсного позову є усунення порушення, яке триває і має місце на момент звернення з позовом, при цьому законодавство України не встановлює будь-яких обмежень у можливості позивача повторно звернутися до суду із позовом у разі продовження такого порушення та зміни обставин, що обумовлювали попереднє його звернення до суду.

При цьому, відмова у відкритті провадження по справі без дослідження дійсних підстав та обставин позову, а також доказів якими він обґрунтовується призводить до порушення прав позивачів в даних категоріях справ та формальної відмови у доступі до правосуддя.

Враховуючи, що ухвала суду прийнята з порушенням вимог процесуального права, її в силу пункту 4 статті 379 ЦПК України необхідно скасувати, направивши справу до того ж суду для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст.367,374,379,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 червня 2021 року про відмову у відкритті провадження у справі скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 27 вересня 2021 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.