Справа № 369/9048/19
Провадження № 2/369/336/21
29.12.2021 року м. Київ
29.12.2021 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі головуючої судді Ковальчук Л.М., за участю секретаря Колесніка О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -
У липні 2019 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила суд з урахуванням заяв про збільшення розміру позовних вимог:
поділити спільне сумісне майно, нажите сторонами в період проживання в офіційному шлюбі;
визнати за відповідачем право власності на,
- транспортний засіб марки DAEWOO, модель LANOS, д.н.з. НОМЕР_1 ;
стягнути з відповідача на користь позивача частину грошових коштів у розмірі 317 214,82 грн. від суми 923 685,29 грн., що розміщені на рахунках в АТ Комерційний банк «Приватбанк» та відкриті на ім`я відповідача.
Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 02.07.1988 між сторонами було зареєстровано шлюб.
Позивач вказала, що сторони мають спільних дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Зі слів позивача, сторони уже певний період часу не проживають однією сім`єю, хоча шлюб на момент подання позову не розірвано ще.
Позивач зазначила, що на момент подання нею позову в Києво-Святошинському районному суді Київської області в провадженні перебуває справа №369/7227/19 за її позовом про розірвання шлюбу.
Позивач вказувала, що за час шлюбу подружжям було набуто наступне майно:
-транспортний засіб марки DAEWOO, модель LANOS, д.н.з. НОМЕР_1 , який зареєстрований за відповідачем;
-грошові кошти у розмірі 923 685,29 грн., розміщених на рахунках, відкритих на ім`я відповідача в АТ КБ «ПриватБанк».
З урахуванням викладеного, позивач вважала, що вказане майно та грошові кошти є її спільним сумісним майном з відповідачем і вона має право на його поділ, тому звернулась до суду із цим позовом.
17.07.2019 ухвалою судді було відкрите загальне позовне провадження та призначено підготовче провадження.
17.07.2019 ухвалою судді було накладено арешт та заборону відчуження на наступне майно:
-транспортний засіб марки DAEWOO, модель LANOS, д.н.з. НОМЕР_1 ;
19.09.2019 ухвалою суду було витребувано інформацію з:
-АТ «Альфа Банк» про наявність відкритих поточних, вкладних (депозитних) та інших рахунків на ім`я відповідача, дату їх відкриття та суму грошових коштів, розміщених на наявних рахунках;
-АТ КБ «Приват Банк» про наявність відкритих поточних, вкладних (депозитних) та інших рахунків на ім`я відповідача, дату їх відкриття та суму грошових коштів, розміщених на наявних рахунках;
-АТ «ОТП Банк» про наявність відкритих поточних, вкладних (депозитних) та інших рахунків на ім`я відповідача, дату їх відкриття та суму грошових коштів, розміщених на наявних рахунках;
-АТ «УкрСиббанк» про наявність відкритих поточних, вкладних (депозитних) та інших рахунків на ім`я відповідача, дату їх відкриття та суму грошових коштів, розміщених на наявних рахунках;
-АТ «Універсал Банк» про наявність відкритих поточних, вкладних (депозитних) та інших рахунків на ім`я відповідача, дату їх відкриття та суму грошових коштів, розміщених на наявних рахунках.
17.10.2019 ухвалою суду було витребувано інформацію у ПАТ «Приватбанк» про наявність відкритих поточних, вкладних (депозитних) та інших рахунків на ім`я відповідача, дату їх відкриття та суму грошових коштів, розміщених на наявних рахунках за період з 01.01.2003 по 20.09.2019.
У вересні 2020 позивачем було подано клопотання про збільшення розміру позовних вимог. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що із даних, встановлених з листа АТ КБ «ПриватБанк» щодо відкритих на ім`я відповідача депозитних та карткових рахунків, позивачеві стало відомо, що сукупна сума грошових коштів, які розміщені на рахунках відповідача у сумі становить 923 685,29 грн.
У листопаді 2020 позивач подала заяву про збільшення позовних вимог з огляду на оцінку спірного майна.
15.02.2021 ухвалою суду було витребувано від АТ «Креді Агріколь Банк» та АТ «Райффайзен Банк Аваль» інформацію про наявність відкритих поточних, вкладних (депозитних) та інших рахунків на ім`я відповідача.
20.04.2021 ухвалою суду було закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.
Позивач та її представник у судове засідання не з`явились, подали до суду заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити.
Відповідач також не з`явився у судове засідання, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини своєї неявки в судове засідання та позицію щодо позову суду не повідомив.
У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
За письмовою згодою позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення, з огляду на наступне.
Так, судом встановлено, що 02.07.1988 сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 від 08.07.1988.
Відповідно до ухвали судді Києво-Святошинського районного суду Київської області у справі № 369/7227/19 відкрито провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.09.2019 у справі № 369/7227/19, оприлюдненим в ЄДРСР 08.01.2020, було розірвано шлюб між сторонами.
Від шлюбу сторони мають спільних дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_3 від 21.09.2007, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_4 від 30.07.1993, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_5 від 30.07.1993.
Вказана інформація підтверджена і листом Держгеокадастру у Київській області від 11.06.2019.
Відповідно до відповіді з ГСЦ МВС України № 31/20-2576 автомобіль марки DAEWOO, модель LANOS, д.н.з. НОМЕР_1 , зареєстрований за відповідачем з 05.12.2002.
Відповідно до листа з АТ КБ «ПриватБанк» від 19.02.2020 №20.1.0.0/7-200219/1573 на ім`я відповідача відкриті:
- депозитний рахунок НОМЕР_6 від 22.01.2020, залишок грошових коштів на ньому - 200 000,00 грн.,
та карткові рахунки:
- НОМЕР_7 від 03.04.2019, залишок на якому 10 181,27 грн.;
Відповідно до листа з ПАТ КБ «ПриватБАНК» від 11.03.2020 №20.1.0.0.0/7-20200220/1019 станом на 08.03.2020 у відповідача відкриті наступні депозитні рахунки:
-18.10.2012 НОМЕР_8 із грошовими вкладеннями на ньому 50 000,00 грн.;
Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми.
У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Як передбачено ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13.
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
У ст. 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України передбачено, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
У відповідності до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
За приписами частини першої статті 125 ЗК України право власності та право постійного користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації
Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України, від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.
У пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
З огляду на правовий висновок ВП ВС, викладений у постанові від 21.11.2018 у справі № 372/504/17, підтверджено абсолютну презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідно до Постанови ВП ВС від 09.06.2021 у справі № 760/789/19 правовідносини, в яких позивачка у цій справі просила припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються ст. 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.
Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач у свою чергу не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею надалі. Одночасно інший із подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.
Такий підхід відповідає закріпленим у ст. 7 СК України засадам розумності й добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи гарантоване грошове відшкодування.
Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом.
З огляду на ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Тобто, в результаті аналізу правових норм та судової практики, з огляду на встановлені у ході розгляду справи обставини суд приходить до наступних висновків.
Право власності на спірні земельні ділянки та автомобіль було набуто відповідачем за час шлюбу, обставини того, що це майно набувалось відповідачем в особисту власність, суду надані не були.
З урахуванням презумпції набуття майна за час шлюбу у спільну сумісну власність, суд приходить до висновку, що спірне майно є спільною сумісною власністю сторін і задовольняє вимоги позивача у цій частині.
Загальна вартість спірного майна з огляду на надані суду звіти про його оцінку, які не були спростовані іншими доказами та не оспорювались відповідачем, становить 1 112 304,00 грн.
Крім того, відповідачем у період до 20.01.2020, тобто під час шлюбу, оскільки на цей час заочне рішення про розірвання шлюбу не набрало законної сили, було розміщено на банківських рахунках грошові кошти на загальну суму 923 685,29 грн. Доказів того, що ці кошти є особистим майном відповідача, суду надано також не було.
Тобто, загальна вартість всієї маси майна, набутого сторонами за час шлюбу, складає 2 035 989,29 грн. А отже, вартість належної позивачу 1/2 частки в спільному сумісному майні сторін становить 1 017 994,64 грн.
Вартість земельної ділянки, визнати право власності на яку позивач просить за нею, становить 700 780,00 грн., тобто різниця між вартістю належної позивачу 1/2 частки в спільному сумісному майні сторін та майном, на яке вона претендує, становить 317 214,65 грн.
З огляду на вказане та вимоги ст. 364, 372 ЦК України, ст.ст. 70, 71 СК України суд визнає за позивачем право власності на заявлену нею земельну ділянку та стягує з відповідача на її користь різницю між вартістю належної їй 1/2 частки в спільному сумісному майні сторін та вартістю майна, на яке вона претендує, у розмірі 317 214,65 грн..
При цьому суд не задовольняє вимоги позивача про визнання за відповідачем права власності на спірні транспортний засіб та земельну ділянку, оскільки вони і так зареєстровані за ним.
А отже, суд задовольняє позов частково.
Також у порядку ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений нею судовий збір у розмірі 6 147,20 грн., підтверджений наявними у справі квитанціями.
Разом з тим, з огляду на розмір позовних вимог позивачем не було доплачено під час збільшення розміру позовних вимог судовий збір на суму 4 416,95 грн., тому цю суму суд стягує з відповідача на користь державного бюджету.
При цьому, з огляду на низку тверджень позивача, що не стали предметом аналізу у цьому рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).
З огляду на вищенаведене, керуючись ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 41, 55 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 321, 328, 364, 368, 370, 372 ЦК України, ст.ст. 60, 68, 69, 70, 71 СК України, ст.ст. 4, 5, 12, 76-82, 141, 259, 263-268, 273, 351, 352, 354 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - задовольнити частково.
В порядку поділу майна подружжя ОСОБА_1 до ОСОБА_2 :
стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості її частки у спільному сумісному майні у розмірі 317 214,65 грн..
У решті позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 6 147,20 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь державного бюджету судовий збір у розмірі 4 416,95 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня винесення рішення суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Інформація про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_9 , адреса: АДРЕСА_2 .
Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_10 , адреса: АДРЕСА_3 .
Суддя: Л.М. Ковальчук