Справа № 136/797/21
провадження № 2/136/184/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" вересня 2021 р. м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Шпортун С.В.,

за участю секретаря судового засідання Белінської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Липовець, у порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Акцент -Банк" про захист прав споживачів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулась до суду із вищевказаним позовом до Акціонерного товариства "Акцент - Банк" (далі - відповідач), обґрунтовуючи підставність вимог тим, що 12.03.2020 між Акціонерним товариством "Акцент - Банк" та нею, ОСОБА_1 , було укладено кредитний договір №А348СТ0, відповідно до якого вона отримала кредит у розмірі 75 000,00 грн, умови якого нею сумлінно виконувались.

Утім позивач вважає, що вказаний договір суперечить вимогам ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема: при підписанні оскаржуваного кредитного договору відповідачем не було повідомлено її про наявні кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту; податковий режим сплати відсотків; позитивні та негативні аспекти пропонованих схем кредитування. Також позивач вважає, що відповідачем не повідомлено всю необхідну інформацію щодо умов оскаржуваного кредитного договору, скориставшись тим, що позивачу об`єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при його підписанні, а тому вона була введена в оману при отриманні кредитних послуг. Позивач вказує у позові, що відповідач не надав відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті, а також зазначає, що до спірного договору включені несправедливі умови, наслідком застосування яких є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду сторони.

Отже, укладений між сторонами кредитний договір №А348СТ0 від 12.03.2020 є таким, що порушує її, як споживача, права та підлягає визнанню нікчемним, що послугувало підставою для звернення до суду із даним позовом.

Ухвалою суду від 17.05.2021 прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, призначено її розгляд в спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін, визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов. Також судом за клопотанням позивача витребувано у відповідача оригінал оскаржуваного кредитного договору та розрахунок заборгованості за кредитним договором.

Сторони не подали до суду своїх заперечень проти розгляду справи в спрощеному позовному провадженні.

У визначений судом строк відповідач не надав до суду відзиву, утім через свого представника подав письмові заперечення проти позову та просив суд відмовити у його задоволенні, обґрунтовуючи тим, що 14.02.2019 позивач підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в «А-Банку». Надалі, будучи клієнтом банку та користуючись банківською карткою, позивач скористалася додатковою послугою банку - кредитом «Швидка готівка», відповідно до умов якої вона уклала в електронній формі з відповідачем кредитний договір №А348СТ0 від 12.03.2020 на суму в розмірі 75000,00 грн, строком на 24 місяці зі сплатою процентів у розмірі 75% річних, комісії за надання фінансового інструменту 0,00 грн. На виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування», разом з підписанням заяви клієнта, позивач підписала також і паспорт споживчого кредиту «Швидка готівка», де їй було роз`яснено всі умови кредитування. Номер телефону позивача, на який направлявся одноразовий ідентифікатор між сторонами погоджено, а саме - його зазначено в анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, яку позивач підписала власноручно. Відповідач стверджує, що виконав свої зобов`язання та надав позивачу, відповідно до умов кредитного договору №А348СТ0 від 12.03.2020, кредит, перерахувавши його на її картку, відтак відсутні правові підстави для задоволення позову, в іншому випадку відповідач наполягає на застосуванні положень ч. 1 ст. 216 та ч. 1 ст. 1057-1 ЦК України та стягненні із позивача отриманої суми грошових коштів за кредитним договором.

Позивач відповіді на вищевказане заперечення не подала.

Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраними доказами, яким дав оцінку, встановив, що 14.02.2019 ОСОБА_1 виявила намір на укладення кредитного договору шляхом оформлення та підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку, відповідно до якої зазначено, що відповідач згодна із тим, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими в рекламному буклеті, складають між сторонами договір про надання банківських послуг, а примірник договору відповідач може отримати шляхом самостійного роздрукування з офіційного сайту банку - www.a-bank.com.ua та зобов`язалась виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, регулярно самостійно знайомитись з їх змінами на офіційному сайті.

12.03.2020 позивач, скориставшись послугою «Швидка готівка» підписала простим електронним підписом, за ідентифікатором по номеру телефону, заяву клієнта №А348СТ0 від 12.03.2020, відповідно до якої просила надати відповідача кредит за послугою «Швидка готівка»: з метою придбання товару/здійснення платежу/оплати послуг; сума кредиту - 75000,00 грн; строк кредиту - 24 місяців; процентна ставка (фіксована) - 75,00% на рік; комісія за надання фінансового інструменту - 0,00 грн; розмір щомісячного платежу - 6162,72 грн. У заяві клієнта вказано номер платіжної картки, на який зараховується сума кредиту - НОМЕР_2, рахунок для внесення платежів НОМЕР_4.

Позивач зазначила у заяві, що погоджується з тим, що заява разом з Умовами і правилами обслуговування фізичних осіб в АТ "А-Банк" при наданні банківських послуг, Таблицею обчислення вартості кредиту та паспортом споживчого кредиту (останні також були підписані простим електронним підписом за ідентифікатором по номеру телефону) становить кредитний договір, а підписанням заяви, позивач підтвердила, що ознайомлена із зазначеними даними отримавши їх на примірниках, і що вони їй зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення.

Відповідно до Паспорту споживчого кредиту «Швидка готівка» (а.с.26, 27), який підписаний ОСОБА_1 шляхом проставлення електронного підпису за ідентифікатором НОМЕР_1 , остання підтвердила, що ознайомлена з дійсними Умовами і правилами надання банківських послуг, відповідно до якого було узгоджено основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача, а саме розмір кредиту в 75 000 грн, строк кредиту - 24 місяців; мета кредиту - на споживчі цілі, процентна ставка (фіксована) - 75,00% на рік; загальні витрати за кредитом 71453, 12 грн, орієнтована загальна вартість кредиту 146453,12 грн, реальна річна процентна ставка, відсотки річних - 107,86%, розмір щомісячного платежу 6162, 72 грн, кількість щомісячних платежів - 24.

Також судом було встановлено, що 12.03.2021 ОСОБА_1 шляхом проставлення електронного підпису за ідентифікатором НОМЕР_1 , ознайомившись з Умовами і правилами надання банківських послуг погодилась з Таблицею обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (а.с.29).

Згідно Виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 за період з 12.03.2020 по 30.03.2020 останній було перераховано грошові кошти в розмірі 75 000,00 грн на картковий рахунок НОМЕР_2 які обумовлено договором.

Згідно наданого відповідачем розрахунку заборгованості за договором №А348СТ0 від 12.03.2020 укладеного між АТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_1 станом на 07.07.2021 (а.с.30), остання сплачувала на виконання умов договору грошові кошти в період з 12.03.2020 по 12.03.2021, має заборгованість 80 484, 47 грн.

Позивач звернулася до суду з вимогою визнати недійсним кредитний договір №А348СТ0 від 12.03.2020 про надання коштів у сумі 75000,00 грн із застосуванням наслідків недійсності правочину, вказуючи на порушення відповідачем її прав, невідповідність вимогам договору вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема несправедливість його умов.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК країни. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг.

Спеціальним законом який регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів є Закон України від 12.05.1991 № 1023-XII «Про захист прав споживачів», який судом застосовується в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин між сторонами цього спору.

Згідно із ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".

Відповідно до статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», інформація, необхідна для отримання споживчого кредиту споживачем, яка надається споживачу до укладання договору про споживчий кредит, повинна бути розміщена кредитодавцем на своєму офіційному веб-сайті. Споживач перед укладанням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», до укладання договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними ЗУ «Про електроні документи та електродний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених ЗУ «Про електронну комерцію») із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визначається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладання договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті.

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей.

За змістом вказаних статей (статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів») до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного суду України №6-1341цс15 від 02 грудня 2015 року.

Судом встановлено, що під час укладення оспорюваного кредитного договору позичальник була обізнана з основними умовами кредитного договору, а саме визначена валюта кредитування, відсоткова ставка, винагорода, розмір платежу, відповідальність, права та обов`язки сторін договору. Відповідач отримала повну інформацію про умови кредитування, погодилась з метою його використання та встановленими умовами, у подальшому погашала кредитну заборгованість протягом тривалого часу та не зверталась до банку з приводу роз`яснень положень договору чи надання іншої інформації з приводу виконання зобов`язань, не заявляла жодних претензій з приводу того, що їй незрозумілі умови кредитного договору.

Під час укладення оспорюваного договору сторони, в порядку статті 638 ЦК України узгодили всі істотні умови притаманні для даного виду правочину та погодилися з ними.

Відповідачем надано споживачу інформацію за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту) у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Закону України «Про електроні документи та електродний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію», позивачем проставлено електронний підпис за ідентифікатором номера телефону, що відповідає правилам діючого законодавства є аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису), правочин був укладений в електронній формі, що не заборонено цивільним законодавством України. Вказаний документ позивачем додано до позову в якості доказу, якому суд надав оцінку.

Встановлені судом обставини свідчать, що кредитодавець виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладання договору про споживчий кредит.

Суд вважає доводи позивача про необхідність визнання недійсним кредитного договору в цілому є безпідставними, оскільки під час розгляду справи не здобуто доказів на спростування презумпції правомірності правочину, зокрема, не спростовано, що під час укладення договору про надання споживчого кредиту позивач діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилась його умовами, визначивши характер правочину та всі його істотні умови. На виконання умов спірного договору вона без заперечень отримала кредитні кошти, тривалий час виконувала свої зобов`язання з повернення цих коштів.

Умови укладеного між банком та позивачем кредитного договору були погоджені сторонами у встановленому законом порядку, договір був результатом домовленості сторін і відповідав загальним засадам цивільного законодавства, встановленим ст. ст. 3, 627 ЦК України.

Зі змісту укладеного сторонами кредитного договору не вбачається жодної з умов, передбачених ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", які законом визнаються несправедливими.

Перед підписанням кредитного договору позичальник могла безперешкодно ознайомитися з умовами кредитування відповідача та будь-якими іншими продуктами, що пропонувалися банком, на офіційному сайті відповідача, а також порівняти його з кредитними продуктами інших банків. Вказану інформацію, яка є відкритою для ознайомлення, позивач також могла отримати і у фінансового консультанта в будь-якому відділенні банку, утім цим не скористалась.

З аналізу статті 230 ЦК України слідує, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Верховний Суд України в Постанові Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9 звернув увагу на те, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Таким чином, правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Крім того, відповідні обставини наявності умислу, істотність значення обставин, щодо яких введено в оману, і сам факт обману, повинна довести сторона, яку введено в оману.

Позивач стверджує, що відповідач, скористався тим, що у неї об`єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні кредитного договору, оскільки в порушення вимог ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідачем не надано відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору, а наявні умови кредитування є несправедливими.

Як було встановлено судом, позивач отримала кредит за вказаним кредитним договором, сумлінно виконувала взяті на себе зобов`язання впродовж деякого часу виходячи з її власних інтересів, прийняла рішення про вибір кредитодавця - відповідача та про вступ з ним в договірні відносини, узгодивши характер кредитного договору, його умови (зміст), в тому числі порядок видачі та погашення кредиту.

При цьому, суд зауважує, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону (брак знань) чи неправильного його тлумачення однієї зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним, на що звернув увагу Верховний Суд України в Постанові Пленуму №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Отож позивачем не доведено підстав, передбачених статтями 203, 230 ЦК України, для визнання недійсним кредитного договору №А348СТ0 від 12.03.2020 щодо укладення його шляхом обману.

При цьому, суд зауважує, що істотна зміна матеріального становища, щодо виконання боргових зобов`язань за кредитним договором не є підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

З огляду на викладене та у контексті наведених правових норм регулювання предмета даного спору, суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов висновку, що вимога про визнання недійсним кредитного договору №А348СТ0 від 12.03.2020 в цілому, укладеного між позивачем та відповідачем про надання коштів у кредит у сумі 75000,00 грн, є недоведеною, отож задоволенню не підлягає.

Суд, вирішуючи питання про розподіл судових витрат зауважує, що згідно ч. 3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, водночас згідно із ч. 7 ст. 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Ураховуючи те, що позивач була звільнена від сплати судового збору при пред`явленні даного позову до суду, а позов залишено без задоволення, тому судовий збір компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 13, 19, 23, 76-80, 141, 258-259, 263-265, 268, 273-279, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_3 до Акціонерного товариства "Акцен-Банк" (місцезнаходження: вул. Батумська, буд. 11, м. Дніпро, Дніпропетровська обл., ЄДРПОУ - 14360080) про захист прав споживачів, - відмовити у повному обсязі.

Судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 908, 00 грн. компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30-ти днів до Вінницького апеляційного суду через Липовецький районний суд Вінницької області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30-ти днів із дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений у разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення суду складено 07.09.2021.

Суддя С.В. Шпортун