Номер провадження: 22-ц/813/7983/21
Головуючий у першій інстанції Дяченко В.Г.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Погорєлової С.О., Князюка О.В.

за участю секретаря судового засідання: Тищенко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Потопальського Сергія Миколайовича на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 березня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 15.08.2010 року у розмірі 1 490 500 грн., що є еквівалентом 55 000 доларів США по курсу НБ України на день подання позову. Позов мотивований тим, що 15.08.2010 року відповідач отримав у позивача позику в розмірі 55 000 доларів США, з умовою повернення за першою вимогою, що підтверджується розпискою власноручно виконаною відповідачем. Проте, станом на 03.08.2018 року позика не повернута, що стало підставою звернення до суду.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 15 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Потопальський Сергій Миколайович подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 березня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Будучи належним чином повідомленими в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України про дату, час і місце розгляду справи, сторони в судове засідання не з`явилися, про причини не явки суду не повідомили.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи у позові про стягнення боргу за договором позики від 15.08.2010 року у розмірі 1 490 500 грн., що є еквівалентом 55 000 доларів США по курсу НБ України на день подання позову, суд першої інстанції виходив з відсутності між сторонами будь-яких грошових зобов`язань, які випливають саме із договору позики від 15.08.2010 року, оскільки у вказаному договорі позики взагалі не зазначено в яких саме умовних одиницях (предмет договору) відповідач отримав борг у позивача, а також не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладання договору позики.

Проте погодитися з такими висновками та обґрунтуваннями суду першої інстанції не можна.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

- відповідно до розписки від 15.08.2010 року, текст якої немає підпису особи яка її склала, ОСОБА_2 взяв у своєї дружини, з якою проживає разом за адресою АДРЕСА_1 , 55 000 у.є. для придбання контейнера на 7 км. із зобов`язанням повернути контейнер ОСОБА_1 на першу вимогу. Розписка написана особисто, без тиску (а.с.61);

- відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи №13499/20-32 від 23.07.2020 року рукописний текст, що починається: «Розписка» і закінчується: « ОСОБА_1 », який міститься у розписці від 15.08.2010 року, виконаний ОСОБА_2 (а.с.182);

- відповідно до рішення Біляївського районного суду Одеської області від 24.06.2014 року по справі № 496/2625/14-ц, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.09.2007 року по 24.06.2014 року;

-відповідно до рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22.02.2016 року у справі № 523/11658/15-ц встановлено факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з жовтня 2004 року по 20.09.2007 року;

-з відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що ухвалою судді апеляційного суду Одеської області від 01.06.2017 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скрагою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22.02.2016 року;

- відповідно до рішення Біляївського районного суду Одеської області від 27.03.2015 року по справі №496/2932/14-ц та постанови Одеського апеляційного суду від 28.12.2020 року по справі №523/13050/16-ц спільне майно подружжя було поділено, але зазначені у позовній заяві грошові кошти предметом спору по вищевказаним справам не були.

Судова колегія виходить з такого.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Підстав відступити від таких правових висновків Верховний Суд не встановив.

Разом з тим, судом встановлено, що на час складання розписки 15.08.2010 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.09.2007 року до 24.06.2014 року.

Зі змісту розписки вбачається, що ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 55 000 у.о. для придбання контейнера, який зобов`язався повернути ОСОБА_1 на першу вимогу.

Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843 цс 17.

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Тобто ОСОБА_1 заявляючи вимоги про стягнення коштів з ОСОБА_2 зобов`язана спростувати презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Тобто, позивач зобов`язана документально довести джерело і час набуття нею коштів, які вона, як це слідує з розписки, надала під час перебування у зарєстрованому шлюбі відповідачу для купівлі контейнеру, який той мав їй повернути на першу вимогу.

Проте таких доказів позивачем не надано, внаслідок чого презумпція спільності права власності подружжя на зазначені кошти не є спростованою.

При таких обставинах відстуні підстави для задоволення вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за позикою від 15.08.2010 року у розмірі 1 490 500 грн., що є еквівалентом 55 000 доларів США по курсу НБ України на день подання позову.

Суд першої інстанції на наведене належної уваги не звернув і відмовляючи у позові помилково виходив з того, що у вказаному договорі позики взагалі не зазначено в яких саме умовних одиницях (предмет договору) відповідач отримав борг у позивача, а також не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладання договору позики.

Між тим, за інших обставин, саме по собі не зазначення у розписці якої саме іноземної держави валюта бралася в борг може вплинути на визначення розміру боргу, що підлягає доказуванню в установленому законодавством порядку, а не бути підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення боргу (аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13), а наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку, тобто наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця), є згідно з положеннями статті 545 ЦК України одним із свідчень того, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано (аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 02.09.2020 року у справі № 569/24347/18).

Враховуючи встановлені у справі обставини, рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задовленні позову з підстав наведених у цій постанові.

Доводи апеляційної скарги не спростовують презумпцію спільності права власності подружжя на майно і зведені до формальної оцінки правовідносин позики у відповідності до написаної розписки без врахування фактичних обставин справи.

Таким чином апеляційна скрага підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову у відповідності до підстав і обгрунтувань, викладених в цій постанові апеляційного суду.

Оскільки внаслідок апеляційного перегляду справи рішення суду першої інстанції скасовано та апеляційним судом ухвалено нове судове рішення про відмову у позові, відсутні підстави для перерозподілу судових витрат понесених позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Потопальського Сергія Миколайовича - задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 березня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу залишити без задоволення з підстав, наведених в цій постанові.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 29.12.2021 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді С.О. Погорєлова

О.В. Князюк