Справа № 180/1652/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2021 р.

Марганецький міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Нанічкіної Н.М.,

з секретарем судового засідання Лебедєвою К.Є.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форза» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Марганецького міського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форза» (далі - ТОВ «ФК «Форза»), в якому зазначив, що 09.04.2021 року між ним та відповідачем укладено договір про надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № 40. Сума кредиту складає 3598 гривень, строк дії договору - 30 днів. Вважає, що кредитний договір укладений на невигідних для нього умовах. Він, здійснюючи оформлення кредиту через інтернет, за кількахвилинний проміжок часу, не мав можливості об`єктивно оцінити та осмислити умови кредитування, виявити їх недоліки та оцінити всі ризики та збитки, які отримає в результаті даної угоди. При укладенні кредитного договору порушені його права, як споживача, а саме: йому не надавали окремого документу, що містить інформацію про орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; переваги та недоліки пропонованих систем кредитування, та ніде він підпис не ставив. Не надані на ознайомлення Правила надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту ТОВ «ФК «Форза». Умови договору є несправедливими, бо сума компенсації, яку він повинен сплатити кредитодавцю становить більше 50%, тому п.7.3 договору повинен бути визнаний недійсним. Крім того, його позбавлено права відізвати свою згоду на обробку персональних даних. Просить суд визнати кредитний договір № 40 від 09.04.2021 року недійсним.

Відповідач був повідомлений про розгляд справи на офіційну електронну адресу, відзиву на позовну заяву не надав, заяв, клопотань стосовно розгляду справи від нього до суду не надходило.

За ч.5 ст.279 ЦПК України, справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1. ст.13 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( ч.1,6 ст.81 ЦПК).

За наявними в матеріалах справи доказами встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Позивач просив визнати недійсним електронний договір про надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № 40 від 09.04.2021 року, укладений між ним та ТОВ «ФК «Форза», посилаючись на порушення його прав при укладенні договору.

Підставою недійсності правочину у відповідності до ст.215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зазначеними частинами ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Судом встановлено, що між ТОВ «ФК ФОРЗА» та ОСОБА_1 було укладено договір позики № 40 від 09.04.2021 року, відповідно до умов якого відповідач, як позикодавець, надав позивачу, як позичальнику, позику в сумі 3598,00 грн., на строк 30 днів, до дати повернення позики (останній день) - 08.05.2021 року.

Договір укладений дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції, та підписано накладенням електронного підпису одноразовим (ідентифікатором), про що зазначено в договорі і не оспорюється позивачем.

Як вбачається з копії спірного договору, при його підписанні позичальник використав електронний підпис - одноразовий ідентифікатор е673542t.

Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Законом України «Про електрону комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Стаття 627 ЦК України та ст.6 ЦК України визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до положень ст.ст.1048-1052, 1054 ЦК України істотними умовами кредитного договору, щодо яких сторони повинні дійти згоди в належній формі, є: сума кредиту, строк кредитування, умови і порядок його видачі та повернення, відсоткова ставка, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Договір кредиту має бути укладений у письмовій формі (у вигляді паперового документу або у електронному).

Згідно абз.2 ч.2 ст.639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Відповідано до ст.11 Закону про електронну комерцію, пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Частиною 6 ст.11 Закону про електронну комерцію встановлено, що у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: (1) надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; (2) заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; (3) вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ч.6 ст.11 Закону про електронну комерцію).

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі ч.7, 12 ст.11 Закону про електронну комерцію).

Електронний договір про надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № 40 від 09.04.2021 року містить всі істотні умови, зокрема: електронні підписи, виконані відповідно до ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», розмір кредиту - 3 598 грн., строк, на який надається кредит - 30 календарних днів, процентна ставка - 1,85% в день та 675,22% річних від суми наданого кредиту, загальна вартість кредиту із процентами - 5594,80 грн., інформацію про наслідки прострочення виконання зобов`язань за сплату платежів, в тому числі пені, відповідно до п.7.3 договору, в розмірі 2,5% від суми простроченої заборгованості за кредитом за кожен день прострочення, починаючи з 41 дня прострочення. Позивачу було надано в повному обсязі інформацію, передбачену ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Позивач, підписавши договір електронним підписом - одноразовим ідентифікатором, засвідчив, що він погодився на отримання у кредит коштів саме на умовах, що визначені у запропонованому договорі, а отже, волевиявлення сторін на укладення і підписання договору були вільними.

Позивачем не надано доказів суду, що він є недієздатним або обмежено дієздатним. Тобто, ОСОБА_1 , являючись дієздатністною фізичною особою, здатен своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатен своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Позивач знав і усвідомлював про наявність негативних для нього наслідків у вигляді додаткового майнового навантаження у разі порушення строків (30 календарних днів) повернення кредиту та сплаті процентів та у разі незгоди з такими умовами мав абсолютну можливість не укладати договір на таких умовах.

У даному випадку йдеться мова не про нечесність чи недобросовісність кредитодавця, який діяв в межах закону, а про зміну намірів і прагнень позичальника, який станом перед отриманням кредитних коштів вважав такі умови прийнятними для себе, а після їх отримання і використання для задоволення своїх власних потреб і з настанням строку виконання грошових зобов`язань, а також допущенням прострочення - змінив свою думку.

Твердження позивача про те, що його не було ознайомлено з умовами кредитування, йому не надавали документу, що містить інформацію про орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; переваги та недоліки пропонованих систем кредитування, й що Внутрішні правила надання коштів у позику ТОВ «ФК «Форза» йому не були надані для ознайомлення, - не відповідає дійсності, оскільки зазначена інформація міститься в договорі № 40 від 09.04.2021 року.

Так, пункт 8.5 договору містить пряму вказівку на те, що підписанням договору позичальник підтверджує, що: отримав в письмовій формі від кредитодавця до укладення Договору інформацію, вказану в частині другій статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»; ознайомлений з Правилами про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту кредитодавця; в укладеному договорі містяться всі істотні для позичальника умови кредитування, які є вигідними та справедливими для нього, відповідають його інтересам, йому зрозумілі та ним усвідомлені, не є несправедливими чи дискримінаційними; інформація надана кредитодавцем з дотриманням вимог законодавства про захист прав споживачів та забезпечує правильне розуміння позичальником суті фінансової послуги без нав`язування її придбання; отримав необхідну інформацію для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору.

Згідно з пунктом 8.6 договору, сторони підтверджують, що при укладанні цього договору вони діють добровільно, без примусу, розуміючи сутність та природу цього договору, а також правові наслідки укладення цього Договору, усвідомлюючи характер своїх прав та обов`язків за цим Договором.

Суд також не приймає доводи ОСОБА_1 про те, що він, здійснюючи оформлення кредиту через інтернет, за кількахвилинний проміжок часу, не мав можливості об`єктивно оцінити та осмислити умови кредитування, виявити їх недоліки та оцінити всі ризики та збитки, які отримає в результаті даної угоди.

Так, відповідно до ст.15 Закону України «Про споживче кредитування», споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів. Вказане положення продубльоване в п.4.1 Договору.

Отже, ОСОБА_1 мав можливість протягом 14-ти календарних днів ознаймитись з договором, оцінити вигідність умов кредитування та їх справедливість, оцінити всі ризики і збитки, і письмово повідомити кредитодавця про намір відмовитись від договору. Проте, у встановлений строк позивач не відмовився від договору та не повернув кредит.

Як зазначає позивач в своїй позовній заяві, ним у досудовому порядку неодноразово направлялись відповідачу листи про припинення порушень його прав, як споживача, проте такі вимоги були залишені без задоволення. Разом з тим, жодного доказу на підтвердження цих обставин суду не надано.

Щодо захисту персональних даних.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про захист персональних даних», обробка персональних даних - будь-яка дія або сукупність дій, таких як збирання, реєстрація, накопичення, зберігання, адаптування, зміна, поновлення, використання і поширення (розповсюдження, реалізація, передача), знеособлення, знищення персональних даних, у тому числі з використанням інформаційних (автоматизованих) систем.

Згода суб`єкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди. У сфері електронної комерції згода суб`єкта персональних даних може бути надана під час реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції шляхом проставлення відмітки про надання дозволу на обробку своїх персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, за умови, що така система не створює можливостей для обробки персональних даних до моменту проставлення відмітки.

Пунктом 8.7 Договору № 40 від 09.04.2021 року передбачено, що уклавши цей Договір, Позичальник надає Кредитодавцю свою згоду на право збирати, зберігати, використовувати, поширювати і отримувати інформацію (дані про Позичальника, відомі Кредитодавцю та/або третім особам у зв`язку з укладенням та використанням цього Договору).

Вказаний пункт Договору не суперечить положенням Закону України «Про захист персональних даних», тому не являється недійсним. Крім того, уклавши Договір, ОСОБА_1 погодився на обробку своїх персональних даних, а саме: на збирання, зберігання, використання, поширення і отримання інформації стосовно нього у зв`язку з укладенням та використанням Договору.

В пункті 8.11 Договорузазначено, що Позичальник надає свою безвідкличну згоду на те, що Кредитодавець має право на зберігання та обробку, в тому числі автоматизовану, будь-якої інформації, яка відноситься до персональних даних Позичальника, а також до відомостей про банківські рахунки, та будь-якої іншої, раніше наданої Кредитодавцю інформації, в тому числі тієї, що складає банківську таємницю, включаючи збір, систематизацію, накопичення, зберігання, уточнення, використання, розповсюдження (в тому числі передачу), знеособлювання, блокування, знищення персональних даних, наданих Кредитодавцю у зв`язку з укладанням цього Договору з метою виконання договірних зобов`язань, а також розроблення Кредитором нових продуктів та послуг і інформування Позичальника про ці продукти та послуги. Згода Позичальника на оброблення персональних даних та/або його інформування відповідно до цього Договору, а також на вчинення Кредитодавцем всіх інших дій, передбачених розділом 8 цього Договору, діє протягом всього строку дії цього Договору, а також протягом 10 (десяти) років з дати припинення дії цього Договору. По закінченню зазначеного строку, дія згоди Позичальника вважається продовженою на кожні наступні десять років при відсутності письмових відомостей про її відзив Позичальником.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про захист персональних даних» суб`єкт персональних даних має право, зокрема: пред`являти вмотивовану вимогу володільцю персональних даних із запереченням проти обробки своїх персональних даних; вносити застереження стосовно обмеження права на обробку своїх персональних даних під час надання згоди; відкликати згоду на обробку персональних даних.

Отже, пункт 8.11 Договору суперечить ст.8 Закону України «Про захист персональних даних» в частині вимоги від Позичальника надання безвідкличної згоди на обробку, в тому числі автоматизовану, будь-якої інформації, яка відноситься до його персональних даних. А тому, вказаний пункт Договору, який позбавляє позивача права на відкликання згоди на обробку своїх персональних даних, є недійсним.

Щодо порушення норм ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів.

Відповідно до ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Згідно з умовами Кредитного договору, за користування кредитом позивач сплачує проценти у розмірі 1996,80 гривень. Відповідно п.7.3 Договору у разі невиконання або неналежного виконання сторонами власних зобов`язань згідно договору, винна сторона відшкодовує іншій стороні завдані цим збитки, а також при порушенні позичальником будь-якого із зобов`язань по сплаті кредиту та/або процентів за користування кредитом, позичальник зобов`язується сплатити кредитодавцю пеню в розмірі 2,5% від суми простроченої заборгованості за кредитом за кожен день прострочення, починаючи з 41-го дня прострочення, з урахуванням обмежень, встановлених законодавством.

Позивач в своєму позові зазначає, що при невиконанні ним умов договору, він сплачує пеню за 30 днів в розмірі 2698,50 грн.: 3598,00 х (2,5х365)%/365 х 30 = 2698,50 грн., а отже сума компенсації, яку він повинен сплатити Кредитодавцю, становить більше 50%.

Суд вважає даний розрахунок компенсації некоректним, оскільки позивач вдається до припущень, а саме використовує величину 30 днів для нарахування компенсації за порушення будь-якого із зобов`язань по сплаті кредиту та/або процентів за користування кредитом, хоча вказаний строк може бути меньшим або більшим.

Крім того, пункт 7.3 Договору містить застереження «з урахуванням обмежень, встановлених законодавством», щодо суми пені, належної до сплати кредитодавцю позивачем.

Враховуючи викладене, суд не вважає умову, викладену в пункті 7.3 Договору, несправедливою, що виключає визнання данного пункту недійсним.

Статтею 217 ЦК України встановлено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Отже, недійсність пункту 8.11 Договору про надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № 40 від 09.04.2021 року, не змінює змісту та природи Договору, а тому не має наслідком недійсності інших його частин.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 77-81, 141, 259, 263-265, 268, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним пункт 8.11 Договору про надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № 40 від 09.04.2021 року, укладеного між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форза», в частині вимоги від ОСОБА_1 надання безвідкличної згоди на обробку, в тому числі автоматизовану, будь-якої інформації, яка відноситься до його персональних даних.

В задовленні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження за умов, визначених в ч.2 ст.354 ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрований: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форза», адреса: м.Київ, вул.Гетьмана Вадима, 6, літера А, прим. А6-03, .

Повне судове рішення складено 28 грудня 2021 року.

Суддя: Н. М. Нанічкіна