ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 6/753/1071/21
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" грудня 2021 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі головуючого судді Трусової Т. О.,

секретар судового засідання Кримчук Я. Р.,

учасники справи:

заявник (боржник) - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - стягувач ОСОБА_2 ,

представник заінтересованої особи - ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві заяву боржника ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 р. боржник ОСОБА_1 (далі також - ОСОБА_1 , заявник, боржник) звернувся до суду із заявою про визнання таким, що не підлягає виконанню, виконавчого листа № 753/16296/14 від 14.03.2019, виданого за рішеннями Дарницького районного суду м. Києва від 25.12.2014, зміненого рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11.01.2016, про стягнення з нього на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі по тексту - ТОВ «ОТП Факторинг Україна», первісний стягувач) заборгованості за кредитним договором.

Заява мотивована тим, що на даний час стягувачем у виконавчому провадженні з виконання вищевказаних судових рішень є ОСОБА_2 (далі по тексту - ОСОБА_2 , стягувач), яким 10.12.2020 був прощений борг ОСОБА_1 за рішенням суду. За міркуванням боржника наведена обставина дає підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Від боржника надійшла заява про розгляд заяви за його відсутності.

В судовому засіданні представник стягувача ОСОБА_3 заяву підтримав пославшись на наведені у ній обставини та обґрунтування.

Заслухавши представника стягувача та дослідивши матеріали цивільної справи № 753/16296/14, суд встановив такі обставини.

25.12.2014 Дарницьким районним судом м. Києва ухвалене рішення у цивільній справі № 753/16296/14, яким стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 солідарно на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № ML-009/454/2007 від 04.12.2007 в розмірі 116 983,64 дол. США, що еквівалентно 1 536 637,55 грн., 1 500 000 грн. та вирішено питання про судові витрати.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11.01.2016 рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_4 скасоване та ухвалене в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, а рішення в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_1 змінене - стягнуто заборгованість по тілу кредиту в розмірі 89 873,20 дол. США, пеню в розмірі 1 500 000 грн. та судовий збір в розмірі 3828,96 грн.

Постановою Верховного Суду від 10.10.2018 рішення Апеляційного суду м. Києва від 11.01.2016 в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_1 залишено без змін.

За вказаним рішенням суд видав стягувачу (ТОВ «ОТП Факторинг Україна») виконавчий лист.

У травні 2018 р. державний виконавець Дарницького районного відділу державної виконавчої служби звернувся до суду з поданням про видачу дубліката виконавчого листа з підстав втрати його оригіналу.

23.11.2018 суд постановив ухвалу, якою задовольнив подання державного виконавця про видачу дубліката виконавчого листа.

На виконання цієї ухвали 14.03.2019 суд видав стягувачу (ТОВ «ОТП Факторинг Україна») дублікат виконавчого листа щодо боржника ОСОБА_1 .

Дублікат виконавчого листа стягувач пред`явив до примусового виконання, та за ним було відкрите виконавче провадження № 59232752 (постанова про відкриття виконавчого провадження від 29.05.2019).

10.07.2019 р. ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» уклали договір факторингу, за умовами якого ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» прийняло на себе право грошової вимоги за кредитним договором № ML-009/454/2007.

На підставі договору про відступлення прав вимоги (цесії) від цієї ж дати ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» відступило ОСОБА_2 право вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № ML-009/454/2007.

Ухвалою від 24.10.2019 суд замінив первісного стягувача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» його правонаступником - ОСОБА_2 .

Постановою державного виконавця від 17.12.2019 дублікат виконавчого листа № 753/16296/14 повернуто стягувачу ОСОБА_2 на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження»

Постанова мотивована тим, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними.

09.01.2020 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали мирову угоду, згідно умов якої домовилися відстрочити виконання рішення суду на два роки, до 09.01.2022. В межах зазначеного строку боржник зобов`язався відновити свою платоспроможність та добровільно сплатити заборгованість шляхом перерахування коштів на визначені стягувачем рахунки.

14.01.2020 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулися до суду з клопотанням про затвердження цієї мирової угоди.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва суду від 28.01.2020, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 26.05.2020 та постановою Верховного Суду від 30.09.2020, клопотання про затвердження мирової угоди повернуте заявникам з підстав його подання неналежним суб`єктом.

У листопаді 2020 р. ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, з підстав укладення між ним та ОСОБА_2 угоди, яка ухвалою суду від 08.06.2021 залишена без задоволення.

Залишаючи заяву без задоволення, суд виходив, зокрема, з того, що визначені законом підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відсутні, а метою подання заяви є уникнення сплати боржником виконавчого збору, що суперечить загальним засадам та межам здійснення цивільних прав.

Ухвала суду від 08.06.2021 ніким не оскаржувалась і набрала законної сили.

Нова заява боржника про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, мотивована посланням на заяву стягувача ОСОБА_2 від 10.12.2020, у якій зазначено про те, що він прощає заборгованість ОСОБА_1 за рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25.12.2014 у справі № 753/16296/14 та не має до останнього будь-яких претензій майнового характеру.

Вирішуючи вимоги цієї заяви, суд виходить з наступного.

За нормою частини 1 статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до положень статі 599 цього Кодексу зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Зобов`язання також можуть припинятися за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного, зарахуванням зустрічних однорідних вимог, за домовленістю сторін, прощенням боргу, поєднанням боржника і кредитора в одній особі (статті 600, 601, 604, 605, 606 ЦК України).

Частиною першою статті 432 ЦПК України передбачено, що суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника визнати його таким, що не підлягає виконанню.

Підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, зазначені у частині другій цієї норми, відповідно до якої суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Отже процесуальний закон передбачає можливість визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом, проте наявними є обставини, які виключають необхідність проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом.

Відповідно до сталої практики, сформованої Верховним Судом, наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (відсутність у боржника обов`язку), зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Однак перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 20.02.2019 винесеній у справі № 2-4671/11.

Наслідком визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, відповідно до пункту 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII) є закінчення виконавчого провадження.

В свою чергу, наслідками закінчення виконавчого провадження відповідно до статті 40 цього Закону є зняття арешту, накладеного на майно (кошти) боржника, виключення відомостей про боржника з Єдиного реєстру боржників та скасування інших вжитих виконавцем заходів щодо виконання рішення.

Згідно з цією нормою виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

За обставинами справи установлено, що внаслідок повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII виконавче провадження з виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № ML-009/454/2007 на даний час взагалі відсутнє.

Проте повернення виконавчого документа стягувачу, зокрема, з підстав, передбачених статтею 37 Закону № 1404-VIII, не позбавляє стягувача права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону (частина 5 статті 37 Закону № 1404-VIII).

У пункті 1 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII передбачено визнання судом відмови стягувача від примусового виконання судового рішення як самостійна підстава для закінчення виконавчого провадження.

За змістом статті 434 ЦПК України заява про відмову стягувача від примусового виконання в процесі виконання рішення подається в письмовій формі державному або приватному виконавцеві, який не пізніше триденного строку передає її для розгляду до суду, який видав виконавчий документ.

Отже у разі звільнення кредитором боржника від його обов`язків (прощення боргу), необхідності звертатися до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, немає. У даному випадку стягувач не позбавлений права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання та подати виконавцю відповідну заяву, після чого виконавець в рамках процедури виконавчого провадження зобов`язаний буде передати її для розгляду до суду, який видав виконавчий документ.

За змістом статті 434 ЦПК України суд зобов`язаний задовольнити таку заяву, якщо відсутні підстави для відмови у її задоволенні, визначені статтею 206 ЦПК України, а відтак виконавче провадження в цьому випадку буде закінчене на зазначеній підставі зі скасуванням усіх вжитих виконавцем заходів щодо виконання рішення та виключенням відомостей про боржника з Єдиного реєстру боржників.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (статті 124, 129 Конституції України, стаття 18 ЦПК України).

Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950.

Конституційний принцип обов`язковості виконання рішення суду реалізується, зокрема, на стадії виконавчого провадження, яке являється завершальною стадією судового провадження, спрямованою на реальне поновлення порушених прав.

Відповідно до положень статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За приписами статті 2 цього Закону засадами виконавчого провадження є верховенство права; обов`язковість виконання рішень; законність; диспозитивність; справедливість; неупередженість та об`єктивність; гласність та відкритість виконавчого провадження; розумність строків виконавчого провадження; співмірність заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Наведене означає, що виконання судового рішення у цивільній справі має здійснюватись з дотриманням загальних засад цивільного права та цивільного судочинства, серед яких неприпустимість зловживання процесуальними правами.

У статті 13 ЦК України закріплене правило про заборону вчинення дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах та обов`язок додержуватись моральних засад суспільства, що кореспондує принципам добросовісності та розумності.

Згідно з нормою статті 27 Закону № 1404-VIII на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби справляється виконавчий збір, який стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору є окремими виконавчими документами.

За змістом пункту 7 частини другої статті 17 та частини 3 статті 40 Закону № 1404-VІІІ якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.

Водночас норма частини 7 статті 27 цього Закону передбачає, що у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.

Сукупність установлених судом обставин дає підстави для висновку, що як минулого разу, так і тепер, метою звернення боржника ОСОБА_1 до суду із заявою про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, є уникнення сплати виконавчого збору, що суперечить принципу добросовісності і свідчить про зловживання ним процесуальними правами.

Отже з огляду на встановлені обставини та вищенаведені законодавчі положення суд дійшов висновку про відсутність визначених законом підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з чим заяву боржника слід залишити без задоволення.

Керуючись статтею 432 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Залишити без задоволення заяву боржника ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга на ухвалу суду подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: