ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/4815/20
провадження № 2/753/1764/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

"25" травня 2021 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі ПОСТАНОГОВІЙ І.О.

за участю сторін:

представник позивача не з`явився;

відповідачі не з`явились;

третя особа не з`явилась;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Кредит Європа Банк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Фролової Олени Олександрівни, про визнання недійсним договору дарування та скасування рішення про державну реєстрацію

ВСТАНОВИВ:

До Дарницького районного суду м. Києва звернулось Акціонерне товариство «Кредит Європа Банк» (далі по тексту - позивач, АТ «Кредит Європа Банк») з позовом до ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , відповідач 1) та ОСОБА_2 (далі по тексту - ОСОБА_2 , відповідач 2) про визнання недійсним договору дарування та скасування рішення про державну реєстрацію.

Позивач звернувся до суду з позовом, посилаючись на те, що 25.04.2008 року між Закритим акціонерним товариством «Кредит Європа Банк», правонаступником якого є позивач, та відповідачем 1 укладено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого останньому було надано в кредит грошові кошти у сумі 55 700 доларів США з кінцевим терміном повернення 25.04.2023 року, якій відповідач 1 мав погашати разом з щомісячними відсотками. Внаслідок тривалого невиконання умов зазначеного договору про надання споживчого кредиту, заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 03.03.20216 року у справі 754/4030/15 (провадження №2/754/79/16) стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Кредит Європа Банк» 51 727,96 доларів США в рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 25.04.2008 року, на виконання якого судом видано виконавчий лист та пред`явлено його до виконання.

Водночас, 12 березня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (між батьком та його сином) укладено договір дарування нежилого приміщення № 1 (гр. приміщень № 400) (в літ. «А») загальною площею 16,40 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , і посвідчений 12.03.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Фроловою Оленою Олександрівною, серія та номер 1212.

Позивач зазначає, що зазначений договір дарування нерухомого майна від 12.03.2016 року був укладений між відповідачами, які є батьком і сином, був укладений після проголошення 03.03.2016 року заочного рішення Деснянського районного суду міста Києва у справі № 754/4030/15 всупереч інтересам кредитора - АТ «Кредит Європа Банк», загальним засадам цивільного законодавства, за ознаками вчинення недобросовісного фраудаторного правочину на шкоду кредитору з метою уникнення сплати боргу та виконання судового рішення, приховування такого майна від звернення стягнення при виконанні у майбутньому рішення суду про стягнення коштів з боржника, відтак просив суд визнати недійсним договір дарування та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цим договором.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 01.04.2020 року відкрито провадження у даній справі, залучено до участі у ній у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Фролову Олену Олександрівну та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін в судове засідання.

В судові засідання, які відбулись 23.09.2020 року, 26.01.2021 року та 25,05.2021 року представник позивача не з`явився, при цьому в матеріалах справи наявна його заява про розгляд справи у його відсутність. Також у заяві представник позивача позовні вимоги позивача підтримав, просива їх задовольнити у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував.

Відповідачі в судові засідання, які відбулись 23.09.2020 року, 26.01.2021 року та 25,05.2021 року, не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, будь-яких пояснень, заперечень чи клопотань від них не надходило.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідачів та ухвалити заочне рішення відповідно до ч. 4 ст. 169, ст. ст. 224-226 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України), оскільки позивач не заперечував проти заочного розгляду справи.

Дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України), кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Як вбачається зі змісту ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Як встановлено судом, 25.04.2008 року між Закритим акціонерним товариством «Кредит Європа Банк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого останньому було надано в кредит грошові кошти у сумі 55 700 доларів США з кінцевим терміном повернення 25.04.2023 року, якій відповідач 1 мав погашати разом з щомісячними відсотками.

Внаслідок тривалого невиконання умов зазначеного договору про надання споживчого кредиту, заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 03.03.20216 року у справі 754/4030/15 (провадження №2/754/79/16) стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Кредит Європа Банк» 51 727,96 доларів США в рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 25.04.2008 року та розподілено судові витрати.

При цьому, 12 березня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (між батьком та його сином) укладено договір дарування нежилого приміщення № 1 (гр. приміщень № 400) (в літ. «А») загальною площею 16,40 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , і посвідчений 12.03.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Фроловою Оленою Олександрівною, серія та номер 1212.

Сторони оспорюваного правочину дарування нерухомого майна вчинили його протягом 9 днів після проголошення судового рішення Деснянського районного суду міста Києва у справі № 754/4030/15 про стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.

Судом встановлено, що позивач дізнався про укладення між відповідачами оспорюваного правочину 06.03.2020 року з письмового повідомлення приватного виконавця у виконавчому провадженні ВП № 59015441, одержаного позивачем у під час відповіді приватним виконавцем позивачеві на його запит щодо виконання судового рішення з примусового виконання виконавчого листа № 754/4030/15-ц від 04.04.2019 року, виданого Деснянським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно з частинами першою та другою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020 (193/20) визнано, щочастина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК Українине суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:

особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;

наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);

враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) зазначено, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 даруючи належне йому на праві власності нерухоме майно ОСОБА_2 , який є його сином, був обізнаний про невиконане ним грошове зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту у сумі 55 700 доларів США.

Разом з тим, встановлено, що оспорений договір дарування відповідачами укладено за сплином лише вісьми днів після проголошення судового рішення Деснянського районного суду міста Києва у справі № 754/4030/15 про стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.

Відтак, врахувавши наведене, суд дійшов висновку, що перехід права власності на нерухоме майно на підставі спірного договору дарування через вісім днів після зазначеного судового рішення свідчить про мету приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів на підставі укладеного між позивачем та ОСОБА_1 договору про надання споживчого кредиту, вказує на недійсність правочину та порушує права позивача як кредитора.

З огляду на викладене, суд вказує на те, що ОСОБА_1 , який відчужив нерухоме майно на підставі договору дарування, протягом вісьми днів проголошення судом рішення про стягнення з нього кредитної заборгованості, діяв очевидно недобросовісно та зловжив правами, оскільки вчинив оспорюваний договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника, відтак позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Водночас, відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень визначено, як офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно

Загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження та внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом (ст. 3 Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Згідно з ч. 5 ст. 12 Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

У той же час, позивачем в позові не заявлено вимогу про припинення права власності відповідача на спірне нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту в частині скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити з його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

З огляду на приписи ч. 3 ст. 26 Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нежиле приміщення № 1 (гр. приміщень № 400) (в літ. «А») загальною площею 16,40 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки без одночасного припинення права власності на зазначене нерухоме майно, обраний позивачем спосіб захисту не зможе захистити його порушене право.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з тим, що позовні вимоги немайнового характеру задоволено частково, розподіл сплаченої позивачем суми судового збору відбувається пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись стст. 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Кредит Європа Банк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Фролової Олени Олександрівни, про визнання недійсним договору дарування та скасування рішення про державну реєстрацію - задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування від 12 березня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений 12.03.2016 року Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Фроловою Оленою Олександрівною та зареєстрований за №1212.

У задоволенні решти заявлених позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства «Кредит Європа Банк» () судовий збір у сумі 2 102,00 грн., по 1 051,00 грн. з кожного.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подання скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.