РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 564/1765/21

29 грудня 2021 року

Костопільський районний суд Рівненської області в складі:

головуючої судді Грипіч Л. А.

з участю секретаря Вознюк Ю. В.

за участі учасників судового розгляду:

позивача - ОСОБА_1

відповідача - не з`явилася

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Костопіль за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що є пенсіонером та перебуває на обліку в Костопільському об`єднаному управлінні ПФУ в Рівненській області. Зазначив, що він є особою з інвалідністю ІІ групи загального захворювання з клініко - функціональним діагнозом F20 (психіатрія) та не придатний до регулярної трудової діяльності. Станом на день звернення до суду отримує пенсію по інвалідності у сумі 2100 грн. щомісячно, проживає сам та потребує кошти на продукти харчування, одяг, оплату комунальних послуг та дороговартісне лікування. Відповідач є його донькою, однак жодної допомоги йому не надає, не відвідує, не спілкується з ним, не цікавиться його станом здоров`я, не опікується та матеріально не допомагає. Зазначив, що в свій час він належним чином виконував свої батьківські обов`язки відносно своєї дочки, зокрема коли донька 5 років навчалася в Житомирському університеті ним було витрачено на її навчання 33600, 00 грн. Також після її одруження він допоміг їй коштами в сумі 28000,00 грн. та придбав меблі в квартиру на суму 56000, 00 грн. Вважає, що відповідач спроможна сплачувати аліменти на його утримання, оскільки вона є фізично здоровою особою та має фінансову можливість сплачувати аліменти.

Ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області від 27.07.2021 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, про що повідомлено сторони.

Відповідачу було надано 15-ти денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження подати відзив на позов.

До початку судового розгляду справи, а саме 30.08.2021 року відповідачем ОСОБА_3 на адресу суду було подано відзив на позов, в якому вона позовні вимоги не визнала, оскільки викладені в позовній заяві факти є надуманими, не відповідають дійсним обставинам справи, грунтуються на припущеннях та суперечать нормам чинного законодавства України. Зазначила, що не заперечує того, що позивач є її біологічним батьком, однак батьківські обов`язки відносно неї він не виконував. У зв`язку з тим, що позивач зловживав алкогольними напоями, вів аморальний спосіб життя, не бажав працювати та не цікавився проблемами сім`ї, вчиняв сварки та бійки, її матір ОСОБА_4 у 1996 році розірвала з ним шлюбні відносини та разом з нею переїхала на постійне місце проживання в м. Житомир. У січні 2002 року між позивачем та її матір`ю шлюб було офіційно розірвано. Починаючи з 1996 року позивач не надавав жодної матеріальної допомоги на її утримання. Стосовно навчання в Житомирському інституті, то всю оплату за навчання здійснювала її матір. Весь курс навчання становив 7220, 00 грн., а не 33600,00 грн, як стверджує позивач у своєму позові, що вказує на те, що він навіть приблизно не знає вартості навчання. Безпідставним та таким, що не відповідає дійсності є твердження позивача про те, що він після її одруження допоміг коштами в сумі 28000,00 грн. та придбав меблі в квартиру на суму 56000,00 грн., оскільки після одруження вона проживала з чоловіком у квартирі його мами і дана квартира була повністю умебльована, а відтак потреби купувати меблі не було. Будь - яких коштів ні до весілля, ні після весілля позивач їй не надавав. Зазначила, що на сьогоднішній день вона ніде не працює і немає будь - яких доходів, оскільки здійснює догляд за хворою дитиною. Сплачувати аліменти на утримання позивача немає можливості, так як вже чотири роки перебуває на утриманні чоловіка та пенсіонерки мами. Разом з тим позивач отримує пенсію по інвалідності в сумі 2100 грн., що на момент розгляду спору є більшою сумою за встановлений законом прожитковий мінімум для непрацездатних осіб. З врахуванням вищевикладеного просила суд в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити їх. Додатково пояснив, що відповідач добровільно не допомагає йому, хоча в свій час він допомагав їй матеріально, коли вона навчалася в школі, інституті. Фактично саме він надавав кошти на її навчання. Коли відповідач закінчила школу, то він купив їй за власні кошти золоту каблучку, неодноразово возив її на відпочинок на море, різні літні табори. Після закінчення інституту він особисто знайшов дочці роботу по спеціальності, однак вона не захотіла там працювати. На сьогоднішній день відповідач не спілкується з ним, не цікавиться його життям, здоров`ям. Зазначив, що він має малу пенсію, в зв`язку з чим не може оплачувати комунальні послуги та купити собі необхідні ліки.

Представник відповідача - адвокат Циганчук Н. А. в судовому засіданні позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні, оскільки жодних доказів того, що позивач належним чином виконував свої батьківські обов`язки відносно відповідача, як до своєї дочки, матеріали справи не містять. Зазначила, що позивач ніколи не займався вихованням своєї дочки, не надавав жодної матеріальної та моральної допомоги. Крім того, відповідач ніде не працює і не отримує дохід, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 є дочкою позивача ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого повторно 26.05.2021 року Костопільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), актовий запис №149.

Позивач ОСОБА_1 є інвалідом другої групи загального захворювання, що підтверджується копією довідки МСЕК серії АВ №0745688 та копією посвідчення серії НОМЕР_2 .

Згідно індивідуальної програми реабілітації інваліда №1258/1219 ОСОБА_1 знаходиться під наглядом з клініко - функціональним діагнозом F20 (психіатрія).

Відповідно до довідки про доходи №021053 від 31.05.2021 року ОСОБА_1 є пенсіонером, перебуває на обліку в Костопільському об`єднаному управлінні ПФУ в Рівненській області та отримує пенсію по інвалідності. Сума пенсії за період часу з 01.12.2020 року по 31.05.2021 року складає - 12900,00 грн.

Відповідно до ст. 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 51 Конституції України повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Відповідно до ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Якщо мати, батько були позбавлені батьківських прав і ці права не були поновлені, обов`язок утримувати матір, батька у дочки, сина, щодо яких вони були позбавлені батьківських прав, не виникає.

Звільнення від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах можливі, лише, коли буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків, у випадках, передбачених ч. 1 ст. 204 СК України.

Як роз`яснено у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року за № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст. 204 СК України).

Як вбачається з поданого відповідачем відзиву на позов та пояснень представника відповідача в судовому засіданні, позивач з 1996 року проживав окремо від сім`ї, участі у вихованні та утриманні своєї дочки не приймав. Тобто в судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 належним чином не виконував своїх батьківських обов`язків по відношенню до своєї дочки ОСОБА_3 , протилежного позивачем не доведено.

Твердження позивача про те, що він надавав відповідачу кошти на її потреби, зокрема на навчання в сумі 33600,00 грн., на придбання меблів в квартиру на суму 56000,00 грн. та на інші витрати в сумі 28000,00 грн. не знайшли свого підтвердження, оскільки не доведені жодними належними та допустимими доказами.

Статтею 201 СК України визначено обов`язкові умови та підстави покладення на дітей обов`язку утримувати своїх батьків: діти досягли вісімнадцяти років; батьки є непрацездатними за віком або за станом здоров`я; батьки потребують матеріальної допомоги; відсутні обставини для звільнення дітей від обов`язку утримувати своїх батьків.

Згідно ч. 1 ст. 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін, можливості одержання утримання від інших дітей, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Тобто, при вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей, виникає за наявності таких умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Майновий стан дітей впливає на розмір аліментів і не є підставою для звільнення від обов`язку утримувати матір, батька.

Тому моментом виникнення обов`язку утримувати своїх батьків є наявність усіх перерахованих умов.

Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Тобто, батьків слід визнавати такими, що потребують матеріальної допомоги. Свідченням такої потреби є отримання матір`ю чи батьком доходів, які є меншими за прожитковий мінімум. Згідно діючого законодавства, держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб - пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо. Тому при постановленні рішень необхідно зважати на розмір такого державного утримання і ставити його у залежність із прожитковим мінімумом.

Стаття 202 Сімейного кодексу України не містить визначення, за яких обставин особа може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги.

Натомість право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.

Зазначений правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 13 квітня 2016 року у справі № 6-3066цс15.

До аналогічних висновків дійшов і Верховний Суд в постанові від 10 жовтня 2018 року у справі № 301/160/17.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» визначено на 2021 рік прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, а саме: з 1 січня 2021 року - 1769 гривень, з 1 липня - 1854 гривні, з 1 грудня - 1934 гривень.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач є пенсіонером, перебуває на обліку в Костопільському об`єднаному управлінні ПФУ в Рівненській області та отримує пенсію по інвалідності у розмірі 2100,00 грн. щомісячно, що є більшою за мінімальну. З березня 2021 року розмір пенсії, яку отримує позивач збільшено до 2200,00 грн.

Співвідношення доходу позивача до встановленого законодавцем розміру прожиткового мінімуму має суттєве значення під час вирішення спору за вимогами, пред`явленими на підставі статей 202, 205 СК України, які визначають підстави виникнення обов`язку повнолітніх дочки, сина утримувати батьків та порядок визначення розміру присуджених аліментів.

Зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2019 року у справі № 210/2171/16-ц (провадження № 61-20845св18).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц дійшов висновку, що тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 76, ч. 1, 2 ст. 77, ч. 2 ст. 78, ч. 1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 6 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Матеріали справи свідчать, що позивач отримує дохід у вигляді пенсії в розмірі 2100,00 грн. (за грудень 2020 р., січень 2021 р., лютий 2021 р.) та 2200,00 грн. (за березень 2021 р., квітень 2021 р., травень 2021 р.).

Звертаючись до суду з позовом, позивач вказував, що доходу, який він отримує, не вистачає на його потреби, в тому числі дороговартісного лікування, однак на підтвердження цього не надав жодного належного доказу.

Матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження того, що витрати ОСОБА_1 значно перевищують його дохід. Натомість розмір пенсії позивача навіть більший прожитковому мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Таким чином, посилаючись на потребу в допомозі від повнолітньої дочки та недостатність коштів для задоволення своїх потреб, позивач в порушення вимог ст. 81 ЦПК України не надав суду доказів щодо розміру своїх витрат на забезпечення життєдіяльності (чеки за ліки та продукти харчування, квитанції про сплату за житлово-комунальні послуги тощо). Тому суд не може перевірити обґрунтованість заявлених до стягнення аліментів у визначеному ним розмірі з повнолітньої дочки та недостатності доходу.

Отже, ОСОБА_1 на даний час не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги у розумінні ч.1 ст.202 СК України.

Таким чином, в судовому засіданні не встановлено обов`язкової сукупності таких юридичних фактів, які давали б достатні підстави покласти на відповідача обов`язок утримувати непрацездатного батька.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ним вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд виходить з принципів судочинства про змагальність судового процесу та ухвалення рішення судом лише на підставі доказів, наданих сторонами.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 279 ЦПК України, ст. ст. 201, 202, 204, 205 СК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду через Костопільський районний суд Рівненської області шляхом подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Рівненського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач:

ОСОБА_1 (житель АДРЕСА_1 ), паспорт серії НОМЕР_3 , виданий 18.12.2012 року Костопільським РС УДМС України в Рівненській області, ІПН: НОМЕР_4 .

Відповідач:

ОСОБА_3 , (жителька АДРЕСА_2 ), місце реєстрації АДРЕСА_3 , ІПН: НОМЕР_5 .

Повне рішення складено

04 січня 2022 року

СуддяЛ. А. Грипіч