Провадження № 22-ц/801/1813/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сичук М. М.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2021 рокуСправа № 127/23627/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач),

суддів Денишенко Т. О., Рибчинського В. П.,

за участі секретаря судового засідання Файчук Я. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , виконавчого комітету Вінницької міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради про визнання незаконним та скасування рішення, свідоцтва про право власності, рішення та запису про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 червня 2021 року, ухвалене у складі судді Сичука М. М. в приміщенні суду в м. Вінниця, -

в с т а н о в и в :

27 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом до виконавчого комітету Вінницької міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради про визнання незаконним та скасування рішення, визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності, визнання незаконним та скасування рішення та запису про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 19 грудня 1975 року ОСОБА_2 (батько позивача) перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 (матір`ю позивача).

21 липня 1999 року подружжя ОСОБА_8 за спільні кошти придбали будинок з надвірними забудовами та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 . Договір купівлі - продажу зареєстровано в ВООБТІ 23 липня 1999 року на ім`я ОСОБА_2 .

У 2003 році подружжя розпочали будівництво одноповерхової прибудови до житлового будинку, одноповерхових прибудов до сараїв та туалету. 23 грудня 2005 року ОСОБА_2 отримано дозвіл за № 89 на будівництво одноповерхової прибудови до житлового будинку розмірами 2,2 х 3,4 м., 10,18 х 3,5 м., одноповерхових прибудов до сараїв розмірами 2,0 х 4,0 х 13,8 х 3,8 м. (для переобладнання в літню кухню та сараїв в блоці) туалету згідно з розробленим проектом. У 2006 році будівництво було закінчено, але питання щодо прийняття в експлуатацію новозбудованих споруд власники на протязі 2006 - 2011 років не вирішували.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла. Після її смерті, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , не повідомивши державні органи про смерть дружини та існування спадкоємців майна померлої, отримав декларацію про готовність об`єкту до експлуатації на споруджені забудови № ВН4 на своє ім`я.

Рішенням виконкому Вінницької міської ради за № 2004 від 12 вересня 2013 року оформлено право приватної власності на 100 % та видано свідоцтво на право власності за № НОМЕР_1 від 22 жовтня 2013 року на домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_1 в цілому та складається з житлового будинку літ. «А», загальною площею 114,0 кв.м., в тому числі житлова - 58,6 кв.м., погреб «п/п1», «п/б2», літня кухня «Б», «б», «Г», сарай «б2», «Д», убиральня літ. «Ж», огорожа № 1 - № 2, криниця № 3 на ім`я ОСОБА_2 .

16 січня 2014 року ОСОБА_2 уклав з позивачем договір дарування спірного житлового будинку.

Однак, спадкоємці майна ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 : ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 звернулися до суду із позовом про визначення розміру частки їх померлої матері.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 лютого 2017 року, визначено, що частка ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у праві спільної сумісної власності на житловий будинок з прибудовою, житловою площею 58,9 кв.м. 1967 року забудови, огорожу № 1 - № 2, криницю «Г», хлів «Б», хлів «б2», вбиральню «В», що знаходиться по АДРЕСА_1 наявні станом на їх придбання згідно договору купівлі - продажу від 21 липня 1999 року становить - Ѕ.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 лютого 2018 року визнано недійсним договір дарування, укладений між позивачем та ОСОБА_2 від 16 січня 2014 року.

02 грудня 2019 року позивач звернувся до державного нотаріуса Другої вінницької державної нотаріальної контори із заявою про бажання прийняти спадщину після смерті матері. Однак, отримати свідоцтво про право на спадщину позивач не зміг, так як відсутній документ підтверджуючий її право на належну їй частку будинку, а одноособовим власником домоволодіння, що знаходиться по АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 на підставі рішення № 2004 від 12 вересня 2013 року виконкому Вінницької міської ради.

Зазначає, що виконкомом Вінницької міської ради в межах наданих Конституцією України повноважень видано акт індивідуальної дії, який за своїм змістом є таким, що порушує законодавство України та права позивача як спадкоємця після смерті ОСОБА_7 ..

Виходячи з наведеного, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог /т.1 а. с. 145-149/, ОСОБА_1 просив:

-визнати незаконним та скасувати рішення виконкому Вінницької міської ради за № 2004 від 12 вересня 2013 року в частині оформлення права приватної власності на ім`я ОСОБА_2 на домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_1 в цілому та складається з житлового будинку літ. «А», загальною площею 114,0 кв.м., в тому числі житлова - 58,6 кв.м., погреб «п/п1», «п/б2», літня кухня «Б», «б», «Г», сарай «б2», «Д», убиральня літ. «Ж», огорожа № 1 - № 2, криниця № 3 (п. 1.3 даного рішення);

-визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності, серії НОМЕР_2 від 22 жовтня 2013 року, індексний номер 11286684 на домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_1 в цілому та складається з житлового будинку літ. «А», загальною площею 114,0 кв.м., в тому числі житлова - 58,6 кв.м., погреб «п/п1», «п/б2», літня кухня «Б», «б», «Г», сарай «б2», «Д», убиральня літ. «Ж», огорожа № 1 - № 2, криниця № 3 видане на ім`я ОСОБА_2 ;

-визнати незаконним і скасувати рішення та запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 7034041 від 22 жовтня 2013 року на об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01, що розташований по АДРЕСА_1 в цілому та складається з житлового будинку літ. «А», загальною площею 114,0 кв.м., в тому числі житлова - 58,6 кв.м., погреб «п/п1», «п/б2», літня кухня «Б», «б», «Г», сарай «б2», «Д», убиральня літ. «Ж», огорожа № 1 - № 2, криниця № 3, прийняте та внесені у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та Реєстр речових прав власності на нерухоме майно на підставі свідоцтва про право власності, серії НОМЕР_2 від 22.10.2013 року, індексний номер 11286684 на ім`я ОСОБА_2

18 листопада 2020 року виконавчим комітетом Вінницької міської ради подано заяву про застосування позовної давності, оскільки з позовом ОСОБА_1 звернувся у 2020 році, а оскаржуване рішення прийняте виконавчим комітетом Вінницької міської ради 12 вересня 2013 року. Позивач був обізнаний про оскаржуване рішення ще у 2014 році, коли між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 16 січня 2014 року був укладений договір дарування житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 . При укладенні договору дарування зазначаються всі обставини, які стали підставою для виникнення права власності на об`єкт нерухомості, що дарується /т. 1 а. с. 69-70/.

07 грудня 2020 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Чуприна О. М., подано заяву про поновлення строку позовної давності на звернення до суду за захистом, яка обґрунтована тим, що про порушення свого права позивач дізнався після ухвалення рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 лютого 2018 року, яке набрало законної сили 19 березня 2018 року. Зазначає, що підстав звертатися до суду з даним позовом раніше не було /т. 1 а. с. 115-118/.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 21 грудня 2020 року змінено процесуальний статус третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 на співвідповідача /т. 1 а. с. 141/.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 17 лютого 2021 року прийнято заяву позивача про збільшення позовних вимог. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради /т. 1 а. с. 168/.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 червня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 лютого 2017 року, визначено, що частка ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у праві спільної сумісної власності на житловий будинок з прибудовою, житловою площею 58,9 кв.м. 1967 року забудови, огорожу № 1 - № 2, криницю «Г», хлів «Б», хлів «б2», вбиральню «В», що знаходиться по АДРЕСА_1 наявні станом на їх придбання згідно договору купівлі - продажу від 21 липня 1999 року становить - Ѕ.

02 грудня 2019 року позивач звернувся до державного нотаріуса Другої вінницької державної нотаріальної контори із заявою про бажання прийняти спадщину після смерті матері. Однак, отримати свідоцтво про право на спадщину позивач не зміг, так як відсутній документ підтверджуючий її право на належну їй частку будинку, а одноособовим власником домоволодіння, що знаходиться по АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 на підставі рішення № 2004 від 12 вересня 2013 року виконкому Вінницької міської ради, яке, як зазначає позивач, є таким, що порушує норми діючого цивільного законодавства та його права, як спадкоємця.

Зазначає, що виконкомом Вінницької міської ради в межах наданих Конституцією України повноважень видано акт індивідуальної дії, який за своїм змістом є таким, що порушує Закони України, а також права та інтереси сторін позивача.

Суд першої інстанції не врахував наведене вище та дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу виконавчий комітет Вінницької міської ради, в інтересах якого діє представник Хващевська Л. В., посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. /т. 2 а. с. 37-42/.

У відзиві ОСОБА_9 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. /т. 2 а. с. 52-60/.

20 вересня 2021 року на адресу Вінницького апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 про розгляд справи у його відсутність. Апеляційну скаргу підтримує та просить її задовольнити.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Чуприна О. М. підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 адвокат Ільченко О. В. заперечила проти апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Представник відповідача ОСОБА_10 заперечила проти апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, Вінницький апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

У справі встановлено наступні обставини.

19.12.1975 року ОСОБА_2 та ОСОБА_11 зареєстрували шлюб.

Відповідно до договору купівлі - продажу від 21 липня 1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Ковальовою В. М., зареєстровано в реєстрі за № 184 ОСОБА_12 продала ОСОБА_2 цілий житловий з господарськими будівлями під номером АДРЕСА_2 /т. 1 а. с. 18/.

Наказом управління містобудування і архітектури Вінницької міської ради № 89 від 23 грудня 2005 року надано ОСОБА_2 дозвіл на будівництво одноповерхових прибудов до житлового будинку розмірами 2,2 х 3,4 м., 10,18 х 3,5 м., одноповерхових прибудов до сараїв розмірами 2,0 х 4,0 х 13,8 х 3,8 м. (для переобладнання в літню кухню та сараїв в блоці) туалету згідно з розробленим проектом /т. 1 а. с. 17/.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 померла.

Відповідно до витягу з рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради № 2004 від 12 вересня 2013 року «Про оформлення права приватної власності на об`єкти нерухомого майна», ОСОБА_2 оформлено право приватної власності на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами в цілому в АДРЕСА_1 у зв`язку з прийняттям до експлуатації на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої Інспекцією державного архітектурно - будівельного контролю у Вінницькій області 18 липня 2013 року № ВН 24. Державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ЯА № 394251 від 26 травня 2005 року. Домоволодіння в цілому складається з житлового будинку літ. «А», загальною площею 114,0 кв.м., в тому числі житлова - 58,6 кв.м., погреби літ. «п/а1», «п/б2», літні кухні літ. «Б», «б», «Г», сараї літ. «б2», «Д», убиральня літ. «Ж», огорожа № 1 - № 2, криниця № 3 /т.1 а. с. 14-15/.

22 жовтня 2013 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 11286684 /т. 1 а. с. 16/.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 18 квітня 2017 року визначено, що частка ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0939 га, кадастровий номер :03:016:0015, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по АДРЕСА_1 - становила Ѕ.

Визначено, що частка ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в праві спільної сумісної власності на житловий будинок з прибудовою, цегляний, житловою площею 58,9 кв.м., зазначений на плані літ. «А», 1967 року забудови, огорожу «№1-2», криницю «Г», хлів «Б», хлів «б», хлів «62», вбиральню «В», що знаходиться в АДРЕСА_1 , наявні станом на момент їх придбання згідно договору купівлі-продажу будинку від 21 липня 1999 року - становила 1/2. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. /т. 1 а. с. 23-34/.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 лютого 2018 року визнано недійсними договір дарування житлового будинку, укладений 16 січня 2014 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , ОСОБА_13 щодо безоплатної передачі у власність ОСОБА_1 97/100 часток, ОСОБА_13 - 3/100 часток будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 (житловий будинок А, загальною площею 114,0 кв. м, житловою площею 58,6 кв. м, погреби п/а1, п/б2, літні кухні Б, б, Г, сараї б2, Д, убиральня Ж, огорожа №1-№2, криниця №3), посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Мультян В. М., зареєстрований в реєстрі за №101; договір дарування земельної ділянки, укладений 16 січня 2014 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , ОСОБА_13 щодо безоплатної передачі у власність ОСОБА_1 97/100 часток, ОСОБА_13 - 3/100 часток земельної ділянки, площею 0,0939 га, кадастровий номер :03:016:0015, розташованої по АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Мультян В. М., зареєстрований в реєстрі за №102. В решті позову відмовлено. /т. 1 а. с. 20-22/.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів того, що рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради № 2004 від 12 вересня 2013 року «Про оформлення права приватної власності на об`єкти нерухомого майна», не відповідає Конституції України або законам України і порушує права ОСОБА_1 .. Зазначене рішення було прийнято у відповідності до норм передбачених чинним на момент прийняття рішення законодавства та у відповідності до поданих документів, і у виконавчого комітету Вінницької міської ради не було законних підстав для відмови у прийнятті рішення. Крім того у договорі купівлі - продажу від 21 липня 1999 року немає жодного посилання на те, що спірний житловий будинок купується подружжям в особі ОСОБА_2 .

Висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог зроблено за повного з`ясування обставин справи, правильного застосування норм матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.

У справі встановлено, що спірний будинок площею 58,9 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_1 належав ОСОБА_2 та ОСОБА_7 на праві спільної сумісної власності.

Після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина на Ѕ частину будинку площею 58,9 кв.м.

Спадкоємцями ОСОБА_7 є : чоловік - ОСОБА_2 , та їх діти: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Відповідно до п.4.21. глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на -1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Якщо спадкоємців декілька, то кожному із них видається окреме свідоцтво про право на спадщину із зазначенням його частки. Свідоцтво про право на спадщину оформляється в двох примірниках, один з яких залишається в матеріалах спадкової справи.

З вимогою про виділ частки одного із співвласників, ні інший співвласник ( ОСОБА_2 ), ні спадкоємці померлої ОСОБА_7 не звертались.

У судовому засіданні сторонами не було доведено, що інша частина будинку (114 кв.м. - 58,6 кв.м) є спільною сумісною власністю подружжя Холодницьких та спадкоємці мають на неї право.

Відмовляючи у задоволенні вимоги про визнання незаконним та скасування рішення виконкому Вінницької міської ради № 2004 від 12.09.2013 року, яким оформлено право власності на ім`я ОСОБА_2 на будинок площею 114 кв.м, суд першої інстанції вірно виходив з недоведеності позовних вимог та не вірного обрання позивачем способу захисту свого права.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідно статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватись від дій, які б могли порушити права інших осіб.

Відповідно до пункту 10 частини другої статті 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування. Суд визнає незаконним і скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Статтею 21 ЦК України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до частини першої статті 393 цього Кодексу правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Аналіз положень зазначених норм законодавства свідчить про те, що особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову правомірно виходив з того, що позивачем не доведено позовні вимоги відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, зокрема те, що рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради № 2004 від 12 вересня 2013 року «Про оформлення права приватної власності на об`єкти нерухомого майна», не відповідає Конституції України або актам цивільного законодавства і порушує права позивача.

При цьому, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 лютого 2017 року визначено, що частка ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в праві спільної сумісної власності на житловий будинок з прибудовою, цегляний, житловою площею 58,9 кв.м., зазначений на плані літ. «А», 1967 року забудови, огорожу «№1-2», криницю «Г», хлів «Б», хлів «б», хлів «62», вбиральню «В», що знаходиться в АДРЕСА_1 , наявні станом на момент їх придбання згідно договору купівлі-продажу будинку від 21 липня 1999 року - становить 1/2.

Звертаючи у суд з позовом, ОСОБА_1 зазначає, що 02 грудня 2019 року позивач звернувся до державного нотаріуса Другої вінницької державної нотаріальної контори із заявою про бажання прийняти спадщину після смерті матері. Однак, отримати свідоцтво про право на спадщину позивач не зміг, так як відсутній документ підтверджуючий її право на належну їй частку будинку, а одноособовим власником домоволодіння, що знаходиться по АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 на підставі рішення № 2004 від 12 вересня 2013 року виконкому Вінницької міської ради.

У постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 266/5267/18 (провадження № 61-6647св19), від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18 (провадження № 61-17859св19), від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18 (провадження № 61-11210св19), від 16 червня 2021 року у справі № 570/997/19 (провадження № 61-16257св20), зроблено висновок про те, що визначення судом частки подружжя у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно за померлими не узгоджуються з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не є стороною процесу та у зв`язку зі смертю не має цивільної процесуальної правоздатності і дієздатності, що свідчить, у тому числі про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування.

З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про відсутність інших допустимих способів захисту його права, та приходить висновку, що законодавець визначив декілька можливих способів захисту прав спадкоємців, які відповідатимуть межам здійснення цивільних прав та не призведуть до невиправданого втручання у право власності іншого співвласника будинку.

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини першої статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року, справа N 338/180/17 (провадження N 14-144цс18), зазначено, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення виконкому Вінницької міської ради за № 2004 від 12 вересня 2013 року в частині, свідоцтва про право власності серії НОМЕР_2 від 22 жовтня 2013 року, рішення та запису про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 7034041 від 22 жовтня 2013 року, не є ефективним способом захисту, оскільки призводить до невиправданого втручання у право власності іншого співвласника будинку.

Отже, наведені доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що зазначені в апеляційній скарзі аргументи суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат.

Беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 141, підпункту в пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, а також те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відтак судовий збір сплачений позивачем за подання апеляційної скарги слід залишити за позивачем.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , виконавчого комітету Вінницької міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради про визнання незаконним та скасування рішення, свідоцтва про право власності, рішення та запису про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: Т. О. Денишенко

В. П. Рибчинський

Повний текст постанови складено 27 вересня 2021 року.