Дата документу 10.09.2021
Справа № 501/2740/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2021 року Іллічівський міський суд Одеської області в складі:

головуючої судді - Петрюченко М.І.,

за участю секретаря судового засідання - Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Чорноморську Одеської області цивільну справу за

позовом ОСОБА_1

до

відповідачів

1 ОСОБА_2

2 ОСОБА_3

третя особа - виконавчий комітет Чорноморської міської ради Одеської області як орган опіки та піклування

предмет та підстави позову: про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Аруцева І.Г.,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

негайно після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення про наступне та

ВСТАНОВИВ:

1. Виклад позиції позивача та відповідача.

ОСОБА_1 17.08.2020 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (а.с.1-4), який у подальшому збільшила (а.с.97-98) та просить суд:

- визнати ОСОБА_2 такою особою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 ;

- визнати ОСОБА_3 та її малолітню доньку ОСОБА_4 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтований тим, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Вказана квартира неприватизована.

З 2003 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають за місцем реєстрації, вони проживають в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , яку ОСОБА_2 придбала в 2003 році.

Відповідачі не приймають участі у сплаті комунальних та інших платежів, послуг за водопостачання і енергопостачання, витратах на управління, утримання та збереження нерухомого майна.

Позивачка вказує в позові, що 19.11.2019 за заявою КП «Чорноморськводоканал» було видано судовий наказ про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 . Позивачка сплачує послуги за водопостачання згідно з лічильником, проте КП т`Чорноморськводоканал» додатково нараховує грошові кошти у вигляді заборгованості за кількістю зареєстрованих у квартирі осіб.

Також, позивачка стверджує в позові, що відповідачі не допомагають позивачці, але іноді приходять, лаються нецензурними словами, погрожують фізичною розправою, завдають шкоду: убирають орієнтири, завдяки яким незряча жінка пересувається по своїй квартирі, крадуть у позивачки гроші, ліки, різні речі, що призвело до того, що позивачка знаходиться в стані стресу і тривоги.

Позивачка зазначає, у заяві від 24.02.2021, що 23.12.2020 відбулось підготовче судове засідання, а 30.12.2020 відповідачка ОСОБА_3 зареєструвала свою доньку ОСОБА_4 за адресою своєї реєстрації. Про ці обставини ОСОБА_1 нічого не було відомо, під час розгляду справи по суті, а саме 17.02.2021 ОСОБА_3 клопотала про залучення до матеріалів справи довідки про реєстрацію ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.97-98).

На підставі викладеного позивачка звернулася до суду з даною позовною заявою та заявою від 24.02.2021 (збільшення позовних вимог).

ОСОБА_2 29.09.2020 надала до суду відзив на позов, просить суд відмовити в задоволенні позову (а.с.40-43), посилаючись на те, що:

- ОСОБА_3 постійно проживає в спірній квартирі разом з донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

- ОСОБА_2 в спірній квартирі постійно не проживає з поважних причин, оскільки в неї склались неприязні стосунки з позивачкою, однак в кімнаті, де проживає ОСОБА_3 знаходяться особисті речі ОСОБА_2 ;

- відвідування ОСОБА_2 спірного житлового приміщення призводить до скандалів між позивачкою та ОСОБА_2 ;

- в кімнаті, де проживає ОСОБА_3 зроблений ремонт;

- оплата нею комунальних послуг була здійснена відповідно до чеків, які надано до відзиву, тощо.

В судовому засіданні позивач та її представник просили суд задовольнити вимоги в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позові та заяві про збільшення позовних вимог.

Відповідачі в судовому засіданні просили суд відмовити в задоволенні позову, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позов.

ІІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 17.08.2020 справа розподілена для розгляду судді Петрюченко М.І. (а.с.25).

Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області Петрюченко М.І. від 02.09.2020 відкрито провадження по даній справі в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.34-35).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 12.05.2021 відмовлено в задоволенні відводу головуючого по справі (а.с.112-113).

ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією довідки від 22.07.2020 (а.с.5).

Вказана квартира неприватизована, наймачем квартири є ОСОБА_6 , що підтверджується типовим договором найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду (а.с.14-15).

Квартира складається з 2-х кімнат житловою площею 25,7 кв.м., загальною площею 45,0 кв.м., що підтверджується копією технічного паспорту на квартиру, виготовленого КП «Бюро технічної інвентаризації Чорноморської міської ради Одеської області» станом на 19.12.2006 (а.с.16-17).

Згідно копій актів про тимчасову відсутність особи, зареєстрованої в житловому приміщенні складених 26.01.2015 23.11.2015, 18.07.2020, 23.07.2020 сусідами ОСОБА_1 та засвідченого начальником ЖЕУ - 2 вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 2003 року не проживають за місцем реєстрації, вони проживають в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.8-11).

За заявою КП «Чорноморськводоканал» Іллічівським міським судом Одеської області 19.11.2019 видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення в розмірі 1 292,33 грн. та судовий збір, який скасовано Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 20.05.2020 (а.с.12).

ОСОБА_1 відноситься до пільгових категорій громадян як інвалід по зору - 1 групи довічно, що підтверджується копіями довідки управління соціальної політики №46 від 26.01.2015 (а.с.18), довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією (а.с.19), індивідуальної програмою реабілітації інваліда №106 (а.с.20).

ОСОБА_1 стоїть на обліку в Одеській обласній організації УТОС з 1975 року і по дійсний час, що підтверджується довідкою №38 від 15.12.2020 (а.с.70).

Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов квартири АДРЕСА_1 від 25.09.2020, складеного свідками та засвідченого начальником ЖЕУ - 2 зазначено, що в одній з кімнат квартири, а саме 12 кв.м. проживають ОСОБА_3 з дитиною 2019 року народження, де вона і зареєстрована. В цій кімнаті зроблено ремонт, знаходиться нова шафа, диван, дитяче ліжко, іграшки. В шафі лежать дитячі речі, в ванній кімнаті є ванночка для купання дитини, на кухні дитячий стілець для годування дитини, тощо. В іншій кімнаті проживає ОСОБА_1 (а.с.44).

Відповідно до акту від 25.09.2020, складеного свідками та засвідченого начальником ЖЕУ - 2 зазначено, що ОСОБА_3 з дитиною 2019 року народження, проживають постійно в квартирі АДРЕСА_1 по дійсний час (а.с.45).

Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 05.04.2019 вбачається, що ОСОБА_4 народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьками дитини вказано: ОСОБА_7 та ОСОБА_3 (а.с.46).

Відповідно до копії талону-повідомлення від 21.09.2020 вбачається, що 21.09.2020 до Чорноморського ВП надійшла заява ОСОБА_3 з проханням прийняти міри до ОСОБА_1 та її доньки ОСОБА_8 , яка представляється соціальним працівником та погрожує фізичною розправою, намагається вигнати заявницю з квартири, де вона прописана та проживає з малолітньою донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.47).

Судом досліджено копії чеків про оплату послуг за електроенергію через термінал по особовому рахунку абонента НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_1 , згідно яких за період з 30.07.2019 по 20.05.2020 сплачено коштів у розмірі 2494 грн. (а.с.48-51).

Згідно відповіді начальника Чорноморського відділення поліції Овідіопольського відділу поліції від 03.11.2020 за №48/1-Р/964 вбачається, що повідомлення ОСОБА_1 були зареєстровано до журналу обліку за №11556 від 14.09.2020, №11616 від 16.09.2020, №11685 від 17.09.2020, №11846 від 21.09.2020, №12190 від 28.09.2020, вх. Р-964 від 28.09.2020, №12189 від 28.09.2020 вх. Р-263 від 28.09.2020, проведено перевірку на підставі вимог ЗУ «Про звернення громадян» і межах компетенції поліції (а.с.71).

Відповідно до копії довідки про реєстрацію місця проживання особи за відомостями відділу реєстрації обліку осіб виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області, складеної 30.12.2020 за №14-1152, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстрована з 30.12.2020 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.86, 96).

Згідно акту обстеження соціально-побутових умов гр. ОСОБА_1 , складеного депутатом Чорноморської міської ради 15.02.2021 Поліщуком О.Г. встановлено, що ОСОБА_1 проживає одна зі слів сусідів, побутово-технічні умови і прилади знаходяться в радянському стані, живе скромно без надмірностей, є інвалідом по зору (а.с.87).

Відповідно до висновку виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області як органу опіки та піклування від 05.08.2021, вважає недоцільним визнання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням (а.с.139-141).

Крім того, в судовому засіданні судом першої інстанції були допитані свідки, які дали наступні пояснення.

Так, свідок ОСОБА_10 сусідка ОСОБА_1 з верхнього поверху пояснила, що ОСОБА_1 проживає одна, відповідачі не проживають останні роки. ОСОБА_1 проживає в одній кімнаті, інша кімната закрита, що в ній знаходиться не бачила. Дитину, коляску не бачила в квартирі, бачила, що інколи до квартири приходять відповідачі, ніколи не бачила, щоб відповідачі прибирали в квартирі, вели господарство, виносили сміття. Знає, що ОСОБА_1 викликала поліцію влітку, вона жалілась, що відповідачі порушують її орієнтири, всі речі розкидали на підлозі в кімнаті позивача, вона допомагала викликати поліцію. У відповідачів є ключі від спірної квартири, тому вони можуть бути причетні до погрому в квартирі.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснила, що знає ОСОБА_1 з 1990-х років, приходе до неї в гості 3-4 рази на місяць, відповідачів в спірній квартирі ніколи не бачила, дитини, коляски, дитячих речей також ніколи не бачила. Ремонт як був в квартирі, так і є. Позивачка розповідала, що вона викликає поліцію через те, що відповідачі нападають на неї, бачила, що відповідачі відімкнули холодильник, макарони валялись на підлозі на кухні. Відповідачі погано відносяться до позивачки.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що вона є донькою позивача, працює соціальним робітником, через день приходе до своєї матері. Позивач проживає одна, дитячих речей в квартирі не має, відповідачі ображають позивача, розкидають речі, продукти, строюють перешкоди на підлозі, оскільки позивачка є інвалідом по зору (незрячою). Позивачка викликала поліцію. Інша кімната закрита на ключ, відповідачі після 23.12.2020 почали робити ремонт, знімали зі стін обої.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснила, що вона є подругою ОСОБА_3 , часто спілкується із ОСОБА_3 , приходить до неї в гості. Позивач провокує ОСОБА_3 , бачила в спірній квартирі ОСОБА_8 , яка погрожувала Оксані розправою. В кімнаті спірної квартири, в якій проживає ОСОБА_3 , є дитячі речі, каляска, стілець, тощо.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні пояснив, що знайомий з відповідачами з 1999 року, спочатку вони проживали з позивачем, потім через неприязні стосунки, вони вимушені були проживати окремо, В кімнаті, де живе ОСОБА_3 , відповідачі зробили ремонт, в ній є ліжко дитини, дитячі речі, на кухні дитячій стілець. Свідок пояснив, що ОСОБА_8 приходить до своєї матері і з`ясовує стосунки хто ображає її мати, провокація відбувається декілька разів на місяць, тощо.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні пояснив, що він є родичем позивача (зять), 4-5 разів на тиждень він приходить до позивача. Відповідачі в спірній квартирі не проживають, вони в квартирі ламають квіти, розсипали землю, макарони, поливали їх водою. У одній кімнаті, з дозволу позивачки відповідачі робили ремонт. Не знає які речі знаходяться в кімнаті, в інших приміщеннях спірної квартири дитячих речей не має. В спірній квартирі відповідачі не ночують, ображають позивача.

IV. Оцінка Суду.

У судовому засіданні позивач та її представник пояснили, що з 2003 року відповідачі не проживали у спірній квартирі, позивач у 2020 році надала особистий дозвіл на тимчасове вселення у кімнату спірної квартири ОСОБА_3 . Після того, як даний позов позивач подала до суду, в судовому засіданні позивачка дізналась про те, що 30.12.2020 відповідачка ОСОБА_3 зареєструвала свою доньку ОСОБА_4 за адресою своєї реєстрації. Про ці обставини ОСОБА_1 нічого не було відомо, під час розгляду справи по суті, а саме 17.02.2021 ОСОБА_3 клопотала про залучення до матеріалів справи довідки про реєстрацію ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Пред`являючи позов, позивач виходила з того, що її права підлягають захисту на підставі ст.ст.71-72 ЖК України через те, що відповідачі не проживають в спірній квартирі та відсутності їх особистих речей в спірній квартирі.

Із заперечень відповідачки ОСОБА_2 вбачається, що вона не проживає в спірній квартирі з 2003 року, так як між позивачем та відповідачем склалися неприязні стосунки, однак ОСОБА_3 проживає в спірній квартирі разом з донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

При цьому, в судовому засіданні ОСОБА_2 пояснила, що з 2003 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають за місцем реєстрації, через неприязні стосунки з позивачем та вони проживали в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , яку ОСОБА_2 придбала в 2003 році.

Отже, суд доходить до висновку, що ОСОБА_2 забезпечена окремим нерухомим житловим майном, в якому вона проживає з 2003 року, вказані обставини визнані самою ОСОБА_2 в судовому засіданні.

При цьому доводи відповідача про те, що в кімнаті, де проживає ОСОБА_3 знаходяться особисті речі ОСОБА_2 , не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 64 Житлового кодексу УРСР (далі - Житловий Кодекс) визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до статті 71 Житлового Кодексу при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до статті 72 Житлового Кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цією особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Таким чином відповідач ОСОБА_2 втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

Разом з тим, судом враховано, що ОСОБА_3 , яка користується спірним житлом, не втратила право її користування, оскільки згода на вселенення до спірної квартири надавалася наймачем квартири - позивачем ОСОБА_1 , її волевиявлення було направлено на надання права користування ОСОБА_3 , у тому числі і малолітньою дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка є правнучкою позивача.

Тому, враховуючи, що згода позивача на вселення до спірної квартири відповідача ОСОБА_3 та її малолітньої дитини є дійсною, наявності в одній з кімнат спірної квартири речей ОСОБА_3 та її дитини, відсутні підстави для визнання їх такими, що втратили право користування квартирою з підстав, визначених ст.ст.71-72 Житлового кодексу УРСР.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Суд доходить до висновку, що фактично в даному позові ставиться питання про виселення відповідачів.

Так, згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж, по суті, захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Суд вважає, що в даній справі не є підставою для втрати користування члена сім`ї наймача квартири, враховуючи, що члени сім`ї наймача квартири - онука ОСОБА_3 з її дитиною вселились у спірну квартиру за згоди наймача, оскільки вказане по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Суд приймає до уваги, що між сторонами склались неприязні стосунки з приводу користування спірною квартирою, з приводу чого сторони зверталися до поліції, що підтверджується письмовими доказами, наявними в матеріалах справи (а.с.47, 71).

Разом з тим, у справі, що розглядається, визнання відповідача ОСОБА_17 та її малолітньої дитини в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення прав малолітньої дитини та її матері на житло, внаслідок яких останні можуть втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_17 та її малолітня дитина на законних підставах вселилась в квартиру, постійно там проживає з 2020 року та зареєстровані в ній.

Таким чином, суд вважає встановленою правомірність користування житлом відповідачем ОСОБА_17 та її малолітньою дитиною, яка базується на наданій згоді наймача квартири - позивача у справі, що свідчить про необгрунтованість вимог про визнання осіб такими, що втратили право користування житловою площею.

Суд враховує, що відповідно до висновку виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області як органу опіки та піклування від 05.08.2021, вважає недоцільним визнання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням (а.с.139-141), іншого житла у ОСОБА_17 та її малолітньої дитини не має, відповідач несе витрати по утриманню житла, сплачує комунальні послуги, про що свідчать копії чеків про оплату послуг за електроенергію через термінал по особовому рахунку абонента НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_1 , згідно яких за період з 30.07.2019 по 20.05.2020 сплачено коштів у розмірі 2494 грн. (а.с.48-51).

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 1 ЦПК України, згідно з якою завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Те саме міститься у статті 2 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року, згідно із частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій; стаття 5 цього Кодексу у редакції від 03 жовтня 2017 року).

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Права членів сім`ї наймача житла підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Судом враховано, що оскільки у справі, що розглядається, саме наймачем ОСОБА_1 було надано відповідачу ОСОБА_3 та її дитині дозвіл на проживання у квартирі, і останні набули охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, у зв`язку із чим суд доходить до висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Отже, позов підлягає частковому задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

З цих підстав, керуючись статтями 2, 5, 10-13, 18, 141, 258-259, 263, 265 Цивільного-процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (третя особа - виконавчий комітет Чорноморської міської ради Одеської області як орган опіки та піклування) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти вимог відмовити.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Іллічівського міського суду

Одеської області М.І.Петрюченко