ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.12.2021 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи №521/6538/20

Апеляційне провадження №22-ц/813/8094/21

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого-Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів- Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря - Кузьмук А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 10 березня 2021 року, постановлене під головуванням судді Михайлюка О.А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовної заяви, рух справи

У квітні 2020 року акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі- АТ КБ «Приватбанк», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтовано тим, що 16 червня 2011 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк»,з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Відповідачу відкрито картковий рахунок та встановлено кредитний ліміт у розмірі, що зазначено у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 18 000 грн. Відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, унаслідок чого станом на 24 березня 2020 року виникла заборгованість у розмірі 49 404,24 грн., з яких:

- 28 027,97 грн. заборгованість за тілом кредиту (в тому числі 28 027,97 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту);

- 11 661,64 грн. заборгованість за відсотками нарахованими за прострочений кредит;

- 6 885,86 грн. пеня;

- 500 грн. штраф (фіксована частина);

- 2 328,77 грн. штраф (процентна складова).

На підставі наведеного, банк просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 49 404,24 грн та судові витрати (а.с.1-5).

Заочним рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 01 червня 2020 року позов банку задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 49 404,24грн. та судові витрати (а.с.75).

Ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 22 грудня 2020 року заочне рішення суду від 01 червня 2020 року скасовано, справа призначена до розгляду в загальному порядку (а.с.42).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 10 березня 2021 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 16 червня 2011 року у розмірі 28 027,97 грн., в іншій частині вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Судове рішення мотивовано тим, що оскільки відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, суму отриманих від банку грошових коштів не повернув, тому необхідно стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за тілом кредиту в сумі 28 027,97 грн. Відносно стягнення заборгованості за відсотками та неустойки відмовлено, оскільки банком не доведена обумовленість сторін щодо ціни договору (а.с.124-125).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог банку скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові.

На обґрунтування скарги зазначив, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про стягнення заборгованості за тілом кредиту. Зокрема, зазначив, що суд:

- неповно з`ясував всі обставині справи та визнав встановленими недоведені обставини щодо визначення правильної суми отриманих та неповернутих ОСОБА_1 коштів АТ КБ «Приватбанк»;

- не дослідив надану ним (відповідачем) виписку з карткового рахунку, руху коштів, суму коштів, яку він брав та яку повертав. Загалом він отримав 98 469,10 грн., а повернув 103 735,35грн., що свідчить про те, що він ( ОСОБА_1 ) повернув більше коштів ніж реально отримав з картки, тобто всі отримані кошти від АТ КБ «Приватбанк» повернув навіть з надлишком;

- не в повній мірі дослідив наданий банком розрахунок заборгованості, який складений з численним математичними помилками, з порушенням правил бухгалтерського обліку, на що звернута увага в постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18;

- не дослідив виписку по картковому рахунку у сукупності з іншими доказами та не перевірив, чи було встановлено відповідачу кредитний ліміт, якщо було встановлено, то в якому розмірі, чи отримував він кредитну картку та строк її дії, чи користувався останній кредитними коштами (чи отримував готівку у банкоматі та відділенні банку, чи купував товари та чи перерахував кошти на інші рахунки), якщо користувався, то в якому розмірі, чи здійснював повернення кредитних коштів позивачу, якщо здійснював, то в якому розмірі;

- висновок суду, що ОСОБА_1 частково визнав позов в частині стягнення тіла кредиту не відповідає дійсності та спростовуються наявною в справі заявою ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення, яка одночасно є відзивом на позов, в якій цитується постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 щодо стягнення тіла кредиту. При цьому в подальшому відповідач зазначив, що він вже сплатив тіло кредиту та повернув отримані від АТ КБ «Приватбанк» кошти, що підтверджується вказаною вище випискою з карткового рахунку (а.с.138-140).

Правом відзиву на апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» не скористався.

У судове засідання 21 грудня 2021 року представник банку, будучи належним чином повідомленим, не з`явився, що з огляду на положення ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи у його відсутність (а.с.171).

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог банку щодо стягнення тіла кредиту, в іншій частині не оскаржується, тому з огляду на положення ч.1 ст.367 ЦПК України судом апеляційної інстанції не переглядається.

Встановлені судом фактичні обставини справи

Встановлено, що 16 червня 2011 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с.31).

За змістом анкети-заяви ОСОБА_1 підтвердив, що він згодний з тим, що анкета-заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між банком та ним договір про надання банківських послуг, що він ознайомився та згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які надані йому для ознайомлення у письмовому вигляді (а.с.31).

В анкеті-заяві ОСОБА_1 зазначив бажаний кредитний ліміт в сумі 5000 грн. та виявив бажання оформити платіжну картку «Універсальна»(а.с.31зворот).

В той же день 16 червня 2011 року ОСОБА_1 підписав довідку про умови кредитування (а.с.32).

Старт карткового рахунку здійснений 16 червня 2011 року та в той же день встановлено кредитний ліміт 500 грн, який згодом неодноразово змінювався:

-16 червня 2011 року 300 грн.;

-27 червня 2011 року - 1 000 грн.;

-29 лютого 2012 року 120 грн.;

-28 жовтня 2014 року - 0 грн.;

-24 лютого 2015 року 100 грн.;

-14 квітня 2016 року 0 грн.;

-28 липня 2017 року 15 000 грн.;

-19 жовтня 2017 року 18 000 грн.;

-20 липня 2018 року 0 грн. (а.с.29).

ОСОБА_1 було надано такі кредитні картки:

- 16 червня 2011 року картка номер НОМЕР_1 , строком дії до квітня 2015 року та картка номер НОМЕР_2 строком дії до травня 2015 року;

- 07 вересня 2011 року картка номер НОМЕР_3 , строком дії до червня 2015 року;

- 23 серпня 2016 року картка номер НОМЕР_4 , строком дії до січня 2020 року (а.с.30).

За розрахунком заборгованості відповідач ОСОБА_1 станом на 24 березня 2020 року має заборгованість за кредитом в сумі 49 404,24 грн., з яких:

- 28 027,97 грн. заборгованість за тілом кредиту (в тому числі 28 027,97 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту);

- 11 661,64 грн. заборгованість за відсотками нарахованими за прострочений кредит;

- 6 885,86 грн. пеня;

- 500 грн. штраф (фіксована частина);

- 2 328,77 грн. штраф (процентна складова) а.с.10-18.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст.638 ЦК України визначено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути тіло кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник) в розмірі 28 0127,97 грн. Щодо стягнення відсотків та неустойки судом апеляційної інстанції рішення суду не переглядається.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, як невід`ємні частини спірного договору, які суд першої інстанції не прийняв до уваги, оскільки матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Тарифи та Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент підписання анкети-заяви взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, пені та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду з указаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та Умов і правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Тарифи, Умови та правила банківських послуг, надані банком витяг з Тарифів і Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Вищезазначене узгоджується з правовою позицією викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, висновки якої щодо застосування норм права в силу положень ч.4 ст.263 ЦПК України враховано судом першої інстанції.

Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Тарифи, Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору.

Тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що витяг з Тарифів, Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи, які не містять підпису відповідача, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 16 червня 2011 року шляхом підписання заяви-анкети.

Суд першої інстанції стягнув з відповідача на користь банку заборгованість за кредитом, яка становить прострочене тіло кредиту, у розмірі 28 027,97 грн.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується.

Тіло кредиту - це сума, яку позичальник фактично отримав (основний борг).

Прострочене тіло кредиту це сума, яку позичальник не повернув позикодавцю в обумовлений строк.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 16 червня 2011 року (після встановлення кредитного ліміту) активно користувався кредитними коштами: знімав, розраховувався в магазинах, здійснював перекази, оплачував послуги, поповнював готівкою свою картку в терміналі самообслуговування, зараховував перекази з електронної системи банку «Приват24» на свій картковий рахунок, сплачував передбачені щомісячні платежі тощо (а.с.19-28). Користування кредитною карткою визнано ОСОБА_1 і в апеляційній скарзі.

У підписаній анкеті-заяві не встановлені строки виконання кредитних зобов`язань.

Відповідно до положень ч.2 ст.530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Отже, звернувшись до суду з даним позовом, банк скористався своїм правом вимоги.

Ураховуючи вимоги ч.2 ст.530 ЦК України та ту обставину, що фактично отримані та використані позичальником кошти (підтверджується випискою по рахунку) в добровільному порядку АТ КБ "Приватбанк" не повернуті, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги банку про стягнення заборгованості за тілом (простроченим) кредиту є обґрунтованими.

При цьому, наданий суду розрахунок заборгованості відповідає виписці з рахунку, яка є належним доказом руху коштів.

Стягнення фактично отриманих кредитних коштів узгоджується з правовою позицієюВеликої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, на яку посилається апелянт та яку застосовано судом першої інстанції.

Надана відповідачем виписка з рахунку ідентична виписці, що додана банком до позовної заяви (а.с.19-28,89-97). Досліджуючи зазначені виписки з рахунку, судом встановлена відповідність розрахунку заборгованості щодо руху коштів, сум коштів, які отримував відповідач та які сплачував тощо.

Посилання апелянта на математичні помилки у розрахунку заборгованості не підтверджені жодним доказом. Відповідач не скористався своїм правом, передбаченим ст.106 ЦПК України, щодо проведення експертизи на його замовлення та не надав суду доказів на підтвердження своїх заперечень щодо розміру сплачених кредитних коштів та залишку заборгованості.

Доводи апелянта, що він отримав 98 469,10 грн, а повернув банку 103 735,35 грн., тобто більше ніж реально отримав з картки, підтверджують позицію банку про отримання відповідачем кредитних коштів та користування тривалий час кредитними картками. При цьому в апеляційній скарзі ОСОБА_1 визнав користування карткою тривалий час, неодноразове отримання кредитних коштів та періодичне повернення. Разом з тим, розрахунок апелянта щодо отриманих та повернутих коштів не є коректним, оскільки, погашаючи заборгованість за кредитним договором, кошти розподілялись банком тривалий час на погашення складових заборгованості: тіла, відсотків, неустойки тощо за умовами договору, що вбачається з розрахунку заборгованості та виписки з рахунку. Тому залишок непогашеної заборгованості за тілом кредиту складає 28 027,97 грн.

Умови договору ОСОБА_1 в суді не оскаржував, розрахунок заборгованості не спростував, не довів відсутність заборгованості та, відповідно, виконання умов договору належним чином, не заперечував проти наявності між сторонами кредитних зобов`язань, зустрічних позовних вимог не заявляв.

У сенсі норм ч.ч.1,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач, заперечуючи проти розміру заборгованості, яку просив стягнути банк, на підтвердження своїх заперечень не надав суду жодних доказів та будь-яких клопотань.

Відповідач має процесуальний обов`язок спростувати юридичні факти щодо факту порушення умов договору кредиту та їх змісту, які перебувають в межах предмету доказування, лише у разі їх доведеності позивачем. Позивачем доведено суду обґрунтованість позовних вимог, натомість відповідачем не надано суду доказів на підтвердження своїх заперечень.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за тілом кредиту.

Доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відхилені судом.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів дійшла висновку, що судове рішення в частині стягнення тіла кредиту ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Викладені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не впливають на правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновків щодо незаконності і неправильності судового рішення.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, тому підстав для задоволення апеляційної скарги не має.

Керуючись ст.ст.368,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 10 березня 2021 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором від 16 червня 2011 року у розмірі 28 027,97 грн. залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 грудня 2021 року.

Головуючий: Судді: