Справа № 462/5826/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 грудня 2021 року Залізничний районний суд м. Львова

в складі головуючого судді Іванюк І.Д.

секретар с/з Колодій У. Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові у загальному позовному проваджені цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій» (ДП МОУ «ЛЗЗК») про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду із позовом та уточненнями до нього (а.с. 59-60), в якому просить стягнути з відповідача на його користь невиплачену заробітну плату в сумі 87069,86 грн. без утримання податку й інших обов`язкових платежів, компенсацію за невикористану щорічну відпустку у період з 09.03.2017 року по 19.05.2021 року у сумі 59115,48 грн., середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 20.05.2021 року по 31.10.2021 року у сумі 87796,48 грн., а також 15908 грн. судових витрат. Свої вимоги мотивує тим, що він з 1998 року працював у ДП МОУ «ЛЗЗК» на посаді головного інженера та 19.05.2021 року звільнений з цієї посади за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, проте відповідач не провів з ним повний розрахунок у день звільнення, зокрема, не виплатив заборгованість по заробітній платі за період з січня 2020 року по травень 2021 року, компенсацію за 123 дні невикористаної щорічної відпустки. У результаті невчасного розрахунку при звільненні у нього виникло право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 20.05.2021 року по 31.10.2021 року у сумі 87796,48 грн. виходячи із розрахунку, що його середньоденна заробітна плата становить 776,96 грн. У зв`язку з наведеним, просить позов задоволити.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 22.09.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення /виклику/ сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 23.11.2021 року суд перейшов від розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про розгляд справи, подав заяву про розгляд справи у його відсутності та підтримання ним позовних вимог, не заперечує проти постановлення заочного рішення.

Представник відповідача попередньо подав відзив на позовну заяву, у якому позов визнав частково, зазначив, що заборгованість ДП МОУ «ЛЗЗК» перед позивачем становить 77344,97 грн. та компенсація за 82 дні невикористаної щорічної відпустки становить 24648,17 грн. без утримання податків й інших обов`язкових платежів. Відповідачем дійсно не проведено повного розрахунку з позивачем при звільненні, однак така заборгованість виникла у зв?язку із скрутним матеріальним становищем підприємства, позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, однак ним невірно проведено розрахунок такого і слід брати до уваги те, що середньоденна заробітна плата позивача становить 617,68 грн. Просив також зменшити наведений розмір суми компенсації за затримку розрахунку при звільненні, а також просив відмовити у стягненні витрат на правничу допомогу, оскільки позивачем не надано достатніх доказі надання йому правничої допомоги у такому розмірі. У судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про розгляд справи.

За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши докази по справі у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтями 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Згідно із ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Водночас, згідно із п. 171.1 ст. 171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку, у тому числі на підставі рішення суду.

Згідно із п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ДП МОУ «ЛЗЗК»/а.с. 9-13/ та 19.05.2021 року звільнений з роботи з посади головного інженера за власним бажанням ст. 38 КЗпП України /наказ № 43 від 19.05.2021 року /а.с. 40/.

Як вбачається із розрахункових листків, виданих ДП МОУ «ЛЗЗК», з січня 2020 року по травень 2021 року позивачу ОСОБА_1 нараховувалася заробітна плата, а саме: у січні 2020 року нараховано до виплати 12876,30 грн. без утримання податків й інших обов`язкових платежів або 10135,28 грн. з утриманням податків; у лютому 2020 року 14074,19 грн. та 9275,43 грн. відповідно; у березні 2020 року 17889,44 грн. та 14169,83 грн. відповідно; у квітні 2020 року -16996,42 та 13512,15 грн. відповідно; у травні 2020 року - 16021,81 грн. та 12737,33 грн. відповідно; у червні 2020 року 13544,98 грн. та 10768,26 грн. відповідно; у липні 2020 року 8013,96 грн. та 6371,10 грн. відповідно; у серпні 2020 року 16225,25 грн. та 12899,07 грн. відповідно; у вересні 2020 року 14315,55 грн. та 11380,86 грн. відповідно; у жовтні 2020 року 12643,93 грн. та 9051,92 грн. відповідно; у листопаді 2020 року 8740,34 грн. та 6948,57 грн. відповідно; у грудні 2020 року 18804,32 грн. та 14949,45 грн. відповідно; у січні 2021 року 0 грн.; у лютому 2021 року 13828,28 грн. та 10993,49 грн. відповідно; у березні 2021 року -0 грн.; у квітні 2021 року 11952,42 грн. та 9502,17 грн. відповідно (відпустка). Загальна сума нарахованої позивачу у вказаний період заробітної плати становить 195927,19 грн. без утримання податків й інших обов`язкових платежів або 152694,91 грн. з утриманням податків /а.с. 5, 41-44/. Також, у травні 2021 року позивачу нараховано компенсацію за невикористані дні відпустки у розмірі 30058,74 грн. та 23896,71 грн. відповідно.

Із виписки з банківського рахунку ОСОБА_1 /а.с. 6-7/ вбачається, що заробітна плата виплачувалася позивачу у неповному обсязі. Зокрема за січень 2020 року виплачено 6024,20 грн., за лютий 2020 року - 13859,56 грн. та 1815 грн., а всього 15674,56 грн., за березень 2020 року -11560,29 грн., за квітень 2020 року 10135,28 грн., за червень 2020 року 9275,43 грн., за серпень 2020 року 1900 грн., 12269,83 грн., 1512,15 грн., а всього 15681,98 грн., за вересень 2020 року проведено виплату коштів у сумі 12000 грн., за жовтень 2020 року - 1000 грн., за листопада 2020 року 1000 грн., за грудень 2020 року 12737,33 грн. та 1500 грн., а всього 14237,33 грн.; у лютому 2021 року 9268,26 грн.; у березні 2021 року 3000 грн. Всього за вказаний період позивачу виплачено коштів на загальну суму 108857,33 грн.

Таким чином заборгованість відповідача по виплаті заробітної плати у спірний період становить 43837,58 грн. з утриманням податків. Відповідачем визнається сума у 77344,97 грн. без утримання податків та інших обов`язкових платежів, а тому саме така підлягає стягненню на користь позивача.

Згідно із ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відтак, судом встановлено, що відповідачем порушено право позивача на своєчасне отримання заробітної плати у нарахованому розмірі, а тому позовна вимога про стягнення заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі є підставною.

Окрім того, відповідно до наказу № 43 від 19.05.2021 року «Про припинення трудового договору» позивача з 19.05.2021 року звільнено з роботи з посади головного інженера відповідно до ст. 38 КЗпП України - за власним бажанням із виплатою йому компенсації за 82 календарних дні невикористаної щорічної відпустки /а.с. 40/.

Згідно із ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Згідно із Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Згідно із п. 3 розділу ІІІ даної Постанови при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку, зокрема не враховуються одноразові виплати /компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо/; пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати. Однак при обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час відпусток або компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час попередньої щорічної відпустки, виконання державних і громадських обов`язків, службового відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Відповідно до п. 7 розділу IV Положення обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки.

Відповідно до ст. 73 КзПП України встановлено такі святкові дні: 1 січня - Новий рік , 7 січня і 25 грудня - Різдво Христове , 8 березня - Міжнародний жіночий день , 1 травня - День праці , 9 травня - День перемоги над нацизмом у Другій світовій війні (День перемоги) , 28 червня - День Конституції України , 24 серпня - День незалежності України , 14 жовтня - День захисників і захисниць України. Робота також не провадиться в дні релігійних свят: 7 січня і 25 грудня - Різдво Христове , один день (неділя) - Пасха (Великдень) , один день (неділя) - Трійця.

Таким чином для обрахунку суми компенсації невикористаної відпустки слід брати період з травня 2020 року по квітень 2021 року. У цей період були наступні святкові та неробочі дні у 2020 році : 1 травня День праці; 9 травня День перемоги над нацизмом у Другій світовій війні (День перемоги); 7 червня Трійця; 28 червня День Конституції України; 24 серпня День незалежності України;14 жовтня День захисника України, 25 грудня Різдво Христове (за Григоріанським календарем). У 2021 році були наступні святкові та неробочі дні: 1 січня Новий рік; 7 січня Різдво Христове (для християн східного обряду);8 березня Міжнародний жіночий день; а всього 10 днів.

Із врахуванням наведеного сума грошової компенсації за 82 календарних дні невикористаної щорічної відпустки становитиме 30058,74 грн., що також стверджується довідкою ДП МОУ «ЛЗЗК»про доходи від 27.07.2021 року /а.с. 5/.

Водночас із виписки з банківського рахунку позивача вбачається, що відповідач не виплатив йому вказану суму компенсації за невикористані щорічні відпуски.

Суд не бере до уваги твердження позивача з приводу того, що ним не використано відпустку загальною тривалістю 123 календарні дні, оскільки доказів цього ним не надано.

Відтак, позовна вимога в частині стягнення із відповідача на користь позивача компенсації саме за 82 календарних дні невикористаної щорічної відпуски на суму 30058,74 грн. без утримання податку й інших обов`язкових платежів є підставною.

Таким чином, станом на час звільнення, ДП МОУ «ЛЗЗК» не виплатило позивачу заробітну плату за період з січня 2020 року по травень 2021 року у сумі 77344,97 грн., компенсацію за 82 днів невикористаної щорічної відпуски у сумі 30058,74 грн., а всього 107403,71 грн. без утримання податків й інших обов`язкових платежів, які підлягають стягненню при виплаті, що не спростовано відповідачем.

Із змісту ст. 117 КЗпП України вбачається, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із правовою позиції Верховного Суду України, викладеної у справі № 6-64цс13, згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Як вбачається із роз`яснень даних у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, якщо роботодавець не доведе відсутності у цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно із Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого вказаною постановою, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Пунктом 4 Порядку встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати /компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо/. При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

У п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Оскільки із позивачем не проведено повного розрахунку при звільненні, він має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із п.п. 14.1.48 п. 14.1 ст. 14 ПК України заробітна плата-це основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом. Тому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні входить до бази оподаткування ПДФО у складі інших оподатковуваних доходів на підставі п.п. 164.2.20 ПК України. Наведене також вбачається із листа ДФС від 09.06.2016 № 12817/6/99-99-13-02-03-15.

Тому, при визначенні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку суд виходить із того, що заробітна плата позивача 2 останні місяці роботи, що передували звільненню, зокрема за грудень 2020 року становила 4372,89 грн. (відпрацьовано 5 робочих дні) та за лютий 2021 року 13828,28 грн. (відпрацьовано 15 робочих днів), що також вбачається із табелів обліку робочого часу. Таким чином середньоденна заробітна плата позивача становить 910,06 грн. без утримання податків й інших обов`язкових платежів (4372,89 грн. + 13828,28 грн./20).

Згідно із відомостями із Листа №3501-06/219 від 12.08.2020 р. «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2021 рік» кількість робочих днів за період з 20.05.2021 року по 31.10.2021 року /згідно із вимогами позивача/ складає 113 днів.

Таким чином, на день ухвалення рішення фактична заборгованість по середньому заробітку за час затримки розрахунку перед ОСОБА_1 становить 102 грн. 84 коп. без утримання податків й інших обов`язкових платежів.

Разом з тим, з урахуванням висновків Великої палати Верховного суду, викладених в постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, враховуючи принцип розумності, справедливості та пропорційності, а також те, що ДП ДП МОУ «ЛЗЗК» є державним підприємством військово-оборонної галузі, проте це не виключає відповідальність відповідача за своєчасну виплату заробітку, суд вважає доцільним стягнути розмір середнього заробітку у сумі 20000 грн., що буде достатньою компенсацію майнових втрат, які поніс позивач через несвоєчасний розрахунок при звільнені, співмірним із розміром заборгованості, та не призведе до надмірного фінансового тягаря для відповідача.

Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача підставні, частково визнані відповідачем, а тому позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст.6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (ст.ст.12,46,56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 28.07.2021 року між позивачем та адвокатським об?єднанням «Івашків та Партнери» було укладено договір № 5/07 про надання правової допомоги, предметом якого є надання правової допомоги клієнту ОСОБА_1 яким погоджена орієнтовна вартість правових послуг по даній справі в розмірі 15000 грн /а.с 20/. При цьому сторони погодили, що вартість 1 години роботи становить 1000 грн.

З квитанції № 73 від 28.07.2021 року вбачається, що позивачем було сплачено правові послуги за вказаним договором у сумі 15000 грн. /а.с. 23/.

З урахуванням принципу співмірності, складності справи, обсягу виконаної адвокатом роботи та її необхідності для постановлення даного судового рішення суд дійшов висновку, що із відповідача на користь позивача слід стягнути 4500 грн. витрат на правничу допомогу адвоката.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч.3 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, пропорційно розміру задоволених позовних вимог із відповідача на користь позивача слід стягнути 2450,27 грн. витрат на правничу допомогу адвоката із розрахунку (127403,71 грн. х4500/233981,34 грн.)

Також, із відповідача слід стягнути на користь позивача 494,41 грн. сплаченого судового збору.

Крім цього, із відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір за позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а позов підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 81, 82, 89, 264, 265, 268, 274, 275, 279 ЦПК України, ст.ст. 44, 47, 83, 116, 117 КЗпП України, Постановою Пленуму Верховного суду України № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд,

у х в а л и в:

Позов задоволити частково.

Стягнути із Державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій»на користь ОСОБА_1 заборгованість по виплаті заробітної плати за період з січня 2020 року по травень 2021 року у сумі 77344 (сімдесят сім тисяч триста сорок чотири) 97 коп. без утримання податку й інших обов`язкових платежів, які підлягають відрахуванню при сплаті, компенсацію за 82 дні невикористаної щорічної відпуски у сумі 30058 грн. (тридцять тисяч п`ятдесят вісім) грн. 74 коп. без утримання податку й інших обов`язкових платежів, які підлягають відрахуванню при сплаті, а всього 107403 (сто сім тисяч чотириста три) грн. 71 коп. без утримання податків й інших обов`язкових платежів, які підлягають відрахуванню при сплаті, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.05.2021 року по 31.10.2021 року у розмірі 20000 /двадцять тисяч/ гривень без утримання податку й інших обов`язкових платежів, які підлягають відрахуванню при сплаті,

В решті позовних вимог відмовити за безпідставністю.

Стягнути із Державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій» на користь ОСОБА_1 494,41 грн. судового збору, а також 2450,27 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути із Державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій» на користь держави 908 гривень судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

При цьому, у відповідності до вимог п.3 Прикінцевих положень ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Учасники процесу:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Державне підприємство Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій», , місцезнаходження: 79040, Львівська обл., місто Львів, вул. Городоцька, будинок 222

Суддя: Іванюк І.Д.