РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2021 року місто Чернігів

Справа №750/122/21

Провадження №2/751/617/21

Н о в о з а в о д с ь к и й р а й о н н и й с у д м і с т а Ч е р н і г о в а

в складі: головуючого - судді Ченцової С. М.

секретаря судового засідання Мірошник В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

представники позивача - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

представник відповідача - ОСОБА_4

представник третьої особи Управління квартирного обліку та приватизації житлового фонду Чернігівської міської ради (не прибув)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до виконавчого комітету Чернігівської міської ради, третя особа: Управління квартирного обліку та приватизації житлового фонду Чернігівської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням,

Встановив:

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Адвокат Приходько О.М. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Чернігівської міської ради про визнання права на користування житловим приміщенням, а саме: однокімнатною квартирою, житловою площею 13,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Заявлені вимоги обґрунтовано тим, що з листопада 2005 року, ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_5 , разом із сином останнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю проживали та вели спільне господарство за адресою: АДРЕСА_1 .

Квартира за вищевказаною адресою, видана чоловіку позивача, як службове житло, оскільки ОСОБА_5 на той час перебував на службі Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер.

На даний час, позивач не втратила інтересу до вищевказаного житлового приміщення, як і раніше продовжує відкрито користуватися квартирою, виконуючи обов`язки щодо утримання житлового приміщення в належному для нормального проживання стані. Вищевказане житлове приміщення (квартира) являється єдиним житлом позивача, а тому позивач вважає, що формальна відсутність письмової згоди ОСОБА_5 на її вселення у спірну квартиру не свідчить про те, що позивач не набула права користування квартирою.

Враховуючи існування у позивача достатнього та тривалого зв`язку із зазначеним місцем проживання, тобто квартирою, слід дійти висновку про те, що позивач має право на визнання за нею права користування зазначеною квартирою, і саме обраний нею спосіб захисту порушених прав є ефективним, не заборонений законом, оскільки іншим шляхом вона не може захистити свої права.

При цьому, користування сім`єю спірною квартирою не порушує чиїхось прав та законних інтересів, оскільки вказана квартира від самого початку надавалась саме цій сім`ї, для постійного проживання і подальший зв`язок з якою не припинявся та розумівся як постійне місце для проживання сім`ї, в тому числі ОСОБА_1 .

04.03.2021 року представником Чернігівської міської ради, виконавчого комітету Чернігівської міської ради до суду подано відзив на позовну заяву про відмову у задоволенні позову (а.с.57-61)

Заперечення обґрунтовано тим, що із інформаційної довідки, наданої відділом квартирного обліку та приватизації житлового фонду від 24.02.2021 року №29/2021/1-10 вбачається, що однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , згідно з ордером на жиле приміщення від 10.09.1987 року, отримувала сестра чоловіка позивачки - ОСОБА_7 на сім`ю у складі трьох осіб (вона, та дві її дочки). Пізніше, у даній квартирі зареєструвалися також інші члени сім`ї ОСОБА_7 , а саме: мати ОСОБА_8 , 1928 року народження, яка зареєструвалася 23.06.1998 року та брат ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зареєструвався 14.10.1999 року.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_7 , разом з двома дочками, знялася з реєстрації за зазначеною адресою, особовий рахунок було переведено на її брата - ОСОБА_5 .

Рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 21.11.2005 року № 255 затверджено спільне рішення адміністрації та житлової комісії Чернігівського міського відділу УМВС України в Чернігівській області про виділення житлової площі та видачу ордеру ОСОБА_5 , дільничному інспектору, одному, на службову однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , , житловою площею 13,8 кв.м.

Таким чином, твердження позивача про те, що зазначена квартира з самого початку надавалася для проживання сім`ї у складі ОСОБА_5 , його дружини, ОСОБА_1 та їх сина, ОСОБА_6 , не відповідає дійсності.

При цьому, шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було зареєстровано тільки 26.03.2015 року. Зауважують, що позивачем також не було надано свідоцтво про народження сина, ОСОБА_6 , яке б підтверджувало те, що його батьком є саме ОСОБА_5 .

Рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 15.03.2018 року №425 за клопотанням управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області було змінено статус квартири АДРЕСА_1 з службової на житлову, і закріплено за зареєстрованим і проживаючим у ній ОСОБА_5 , ОСОБА_5 при цьому витяг із зазначеного рішення не отримував.

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_5 помер.

Зауважують, що позивач, ОСОБА_1 , та її син, ОСОБА_6 , згідно інформаційної довідки, наданої відділом квартирного обліку та приватизації житлового фонду від 24.02.2021 року №29/2021/1-10, з 22.08.2000 року і по даний час зареєстровані і проживають за адресою: АДРЕСА_3 . Крім того, ОСОБА_1 перебуває одна на квартирному обліку у виконавчому комітеті Чернігівської міської ради з 18.03.1991 року, у позачерговому списку як молодий фахівець за №86.

Зазначає, що думка позивача щодо того, що «формальна відсутність письмової згоди ОСОБА_5 на її вселення у спірну квартиру не свідчить про те, що позивач не набула права користування квартирою» не відповідає положенням чинного законодавства України та роз`ясненням Верховного Суду України. Більш того, виходячи з положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України, позивач має довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

На думку відповідача, надані позивачем докази не підтверджують факт дотримання встановленого порядку при її вселенні у квартиру АДРЕСА_1 .

Місце проживання позивача та її сина, ОСОБА_6 , зареєстровано за адресою: АДРЕСА_4 з 22.08.2000 року. Позивач не була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 , наймачем якої був померлий ОСОБА_5 , відтак, фактично відсутня згода померлого наймача на її вселення до зазначеного житла. Таким чином позивач, по суті, зберігала за собою право користування іншим жилим, приміщенням, у будинку державного чи громадського житлового фонду (комунальна квартира), що унеможливлює набуття нею право користування квартирою АДРЕСА_1 .

На підтвердження факту спільного проживання з померлим ОСОБА_5 , позивач надала письмові докази: свідоцтво про шлюб від 26.03.2015 року серії НОМЕР_1 ; акт про постійне проживання особи за відповідною адресою без реєстрації, складений в присутності представника Комунального підприємства «ЖЕК ІЗ» Чернігівської міської ради від 18.11.2020 року; копію особового рахунку від 19.11.2020 року.

Виходячи з положень частини 3 статті 27 Сімейного кодексу України, свідоцтво про шлюб є документом, який підтверджує факт реєстрації шлюбу, а не факт ведення спільного господарства.

Що ж стосується акта про постійне проживання особи за відповідною адресою без реєстрації, складеного в присутності представника Комунального підприємства «ЖЕК 13» Чернігівської міської ради від 18.11.2020 року, то у ньому зазначено наступне:

«У даному акті засвідчуємо те, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_6 , проживала без реєстрації та вела спільне господарство з померлим ОСОБА_5 з листопада 2005 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 та проживання без реєстрації та ведення спільного господарства з померлим його сина, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 з листопада 2005 по липень 2015».

Наголошують, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено лише 26 березня 2015 року. Позивачем не було надано будь-яких письмових доказів її фактичного проживання з ОСОБА_5 однією сім`єю як чоловіка і жінки та ведення з ним спільного господарства за період з листопада 2005 року по 26 березня 2015 року, включаючи свідоцтво про народження дитини ОСОБА_6 , у якому померлий був би записаний батьком.

Зауважують, що порядок складання актів та видачі довідок щодо проживання громадян у місті Чернігові затверджено рішенням Виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 541 від 19 листопада 2020 року. На момент складення вищезазначеного акту (18 листопада 2020 року) діяло відповідне Положення про порядок складання актів та видачі довідок щодо проживання громадян у Новозаводському районі м. Чернігова, затверджене рішенням Виконавчого комітету Новозаводської районної у місті Чернігові ради №164 від 24 липня 2017 року (надалі - Положення). Так, відповідно до пункту 1.2. Положення, акти щодо підтвердження факту проживання без реєстрації/факту непроживання при реєстрації за даною адресою складаються та видаються, зокрема, мешканцям сектору багатоквартирної забудови уповноваженими представниками житлово-комунального підприємства, управляючої компанії, об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (акт видається по формі затвердженій суб`єктом господарювання). Зауважують, що зазначений документ підтверджує лише факт проживання особи за відповідною адресою без реєстрації на момент складення акту, а не факт ведення спільного господарства з померлим. При цьому відповідно до пункту 2.3. Положення, для підтвердження факту проживання особи без реєстрації необхідна присутність господаря домоволодіння з власним паспортом та оригіналами документів, що підтверджують право власності на будинок.

Виходячи зі змісту поданого заявником акту, даний документ спрямований на підтвердження іншого факту, а саме: спільного проживання та ведення спільного господарства з наймачем на момент смерті останнього.

Таким чином, поданий заявником «акт про постійне проживання особи за відповідною адресою без реєстрації» є неналежним доказом у справі.

Підсумовуючи вищевикладене, на думку Відповідача, позов не підлягає задоволенню із наступних підстав:

1) Позивачем не було надано належних доказів, які б підтверджували факт дотримання встановленого порядку при її вселенні до квартири АДРЕСА_5 ;

2) Позивач, будучи членом сім`ї померлого ОСОБА_5 з 26.03.2015 року (дата укладення шлюбу), при вселенні у вищезазначену квартиру зберегла за собою право користування іншим жилим приміщенням у будинку державного чи громадського житлового фонду, а саме: кімнати №3 комунальної квартири АДРЕСА_6 , у якій позивач була зареєстрована та проживала з 22.08.2000 року та по даний час. Відтак, позивач не набула право користування квартирою АДРЕСА_5 .

Окремо зауважують, що з боку Виконавчого комітету Чернігівської міської ради, права позивача порушено не було. Відсутність письмової згоди наймача житла щодо вселення позивача як члена своєї сім`ї у спірну квартиру, не є результатом дій або бездіяльності Виконавчого комітету Чернігівської міської ради.

17.03.2021 року представником позивача - ОСОБА_2 подано відповідь на відзив (а.с.73-79).

Представник позивача зазначає, що з листопада 2005 року, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_8 та її чоловік ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_9 , разом з сином останнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживали однією сім`єю та вели спільне господарство за адресою: АДРЕСА_1 . Квартира за вищевказаною адресою, була видана чоловіку позивача, як службове житло.

Факт постійного спільного проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та його сина, за вказаною вище адресою, підтверджуються: свідоцтвом про шлюб від 26 березня 2015 року серії НОМЕР_2 ; актом про постійне проживання особи за відповідною адресою без реєстрації, складеного в присутності представника Комунального підприємства «ЖЕК № 13» Чернігівської міської ради від 18 листопада 2020 року; копією особового рахунку від 19.11.2020 року .

Також, факт спільного проживання позивача разом з чоловіком ОСОБА_5 та ведення спільного господарства за адресою: АДРЕСА_1 можуть підтвердити сусіди. Згідно із Витягом із рішення Виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 125 від 15 березня 2018 року, квартирі АДРЕСА_1 , надано статус житлової та закріплено за зареєстрованим і проживаючим у ній ОСОБА_5 .

У додаткових письмових поясненнях від 06.04.2021 року представник позивача зазначає, що під час спільного проживання та ведення господарства позивачем було укладено кредитний договір з АТ «ОТП Банк» № від 02.04.2018 для придбання та встановлення за вищевказаною адресою метало пластикових вікон. Також, 02.04.2019 року позивачем був укладений кредитний договір з АТ «Альфа-Банк» № 482851458 з метою придбання холодильної камери для спільного користування членами її сім`ї..

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи та інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою Новозаводського районного суду міста Чернігова від 05.02.2021 відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження, з викликом сторін.

У вступному слові позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини викладені у позові та наявні у матеріалах справи докази. Додатково пояснила, що була зареєстрована разом із сином померлого чоловіка від першого шлюбу у гуртожитку. Хотіли щоб гуртожиток залишився ОСОБА_6 .

Представник позивача у вступному слові пояснив, що ОСОБА_5 отримав квартиру як службову. У даній квартирі позивач проживала разом з чоловіком ОСОБА_5 та його сином. Чоловік помер. У квартирі проживає позивач без реєстрації. На даний час вона взагалі ніде не зареєстрована.

У вступному слові представник відповідача позовні вимоги не визнав, посилаючись на обставини викладені у позові. Пояснила, що позивачем не надано належних доказів, які підтверджували б факт дотримання встановленого порядку при її вселенні до спірної квартири. Позивач не набула право користування квартирою АДРЕСА_1 , оскільки зберегла за собою право користування іншим жилим приміщенням, а саме кімнатою у гуртожитку по АДРЕСА_7 .

Свідок ОСОБА_6 показав, що він проживав разом зі своїм батьком ОСОБА_5 та ОСОБА_1 до повноліття. Спочатку ОСОБА_1 та батько жили у громадському шлюбі, потім шлюб зареєстрували. Вони разом вели спільне господарство більше 10 років, мали спільні предмети, купували техніку. Коли переїхали у гуртожиток, позивачка робила ремонт у квартирі на ОСОБА_11 . У гуртожитку був зареєстрований з 03.12.2014 року, ще до укладення шлюбу. Він ще з батьком жив у гуртожитку, потім у квартирі, потім знову у гуртожитку.

Свідок ОСОБА_12 показав, що по АДРЕСА_8 проживає з 1993 року. Любомир проживав із ОСОБА_1 років 15. Допомагав заносити їм холодильник, підлогу допомагав робити. Вони проживали як сім`я, йому не відомо чи були вони розписані. Син проживав з ними до повноліття. ОСОБА_14 зараз проживає у квартирі.

Свідок ОСОБА_15 показала, що проживає по АДРЕСА_9 з 25.12.1986 року. Приїхала молода сім`я з дитиною, заселилися у квартиру, там і проживали, вели спільне господарство, вікна міняли, ремонт робили, холодильник заносили.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин

У судовому засіданні встановлено, що згідно із ордером на жиле приміщення від 10.09.1987 року квартиру АДРЕСА_1 отримувала сестра ОСОБА_5 - ОСОБА_7 на сім`ю у складі трьох осіб (вона, та дві її дочки), 23.06.1998 року зареєструвала до неї свою матір - ОСОБА_8 , 1928 року народження та ІНФОРМАЦІЯ_10 та брата - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

27.10.1999 року ОСОБА_7 разом з дочками знялась з реєстрації за зазначеною адресою, перевівши особовий рахунок на брата - ОСОБА_5 .

Рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 21 листопада 2005 року № 255 затверджено спільне рішення адміністрації і житлової комісії Чернігівського міського відділу УМВС України в Чернігівській області про виділення житлової площі і видачу ордеру ОСОБА_5 - дільничному інспектору, одному, на службову однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 13,8 кв.м., житловою площею 13,0 кв.м. Проживав у кімнаті № 2, житловою площею 9,8 кв.м., у комунальній квартирі по АДРЕСА_10 , де залишається колишня дружина - ОСОБА_16 , 1964 року народження.

26 березня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстр реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції, актовий запис № 383. Прізвища після реєстрації шлюбу: чоловіка - ОСОБА_5 , дружини - ОСОБА_1 (а.с.16).

Рішенням виконавчого комітету від 15 березня 2018 року № 125 за клопотанням УМВС України в Чернігівській області змінено статус службової однокімнатної квартири АДРЕСА_1 та закріплено її за зареєстрованим і проживаючим у ній ОСОБА_5 , одним. Витяг з рішення виконавчого комітету міської ради про зміну статусу зазначеної квартири ОСОБА_5 не отримано.

Позивач, ОСОБА_1 перебуває на квартирному обліку у виконавчому комітеті Чернігівської міської ради з 18 березня 1991 року у позачерговому списку як молодий фахівець за № 86, одна.

Із 22.08.2000 року ОСОБА_1 зареєстрована та проживає разом із ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , у кімнаті № 3 комунальної квартири АДРЕСА_6 .

Відповідно до копії особового рахунку № НОМЕР_3 від 17.04.2008 року наймачем/власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 на підставі ордера 11 (а.с.19).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданого Чернігівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), актовий запис № 2701 (а.с.17).

Відповідно до акту від 18.11.2020 року, складеного в присутності представника КП «ЖЕК-13» Чернігівської міської ради майстра Новик Ю.А., ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , проживала за адресою: АДРЕСА_1 без реєстрації та вела спільне господарство з померлим ОСОБА_5 з листопада 2005 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 , та проживала без реєстрації та вела спільне господарство з сином померлого - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , з листопада 2005 року по липень 2015 року (а.с.15).

Відповідно до листа Управління адміністративних послуг № 09-05/768 від 02.03.2021 року, місце проживання ОСОБА_1 було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_11 , 20.11.2020 року ОСОБА_1 знято з реєстрації місця проживання за цією адресою за її особистою заявою (у заяві заявником зазначено адресу вибуття : АДРЕСА_1 ). З питань реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 не зверталась (а.с.101, 102).

За інформацією, яка міститься в картотеці територіальної громади міста Чернігові та картотеці з питань реєстрації фізичних осіб на території міста Чернігова, місце проживання ОСОБА_6 з 03.12.2014 року зареєстровано за адресою: АДРЕСА_11 .

Відповідно до копії до квартирної картки наймачем квартири за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 на підставі службового ордера № 100 сер.сл. від 28.11.2005 року, рішення № 255 від 21.11.2005 року. Дата виписки 13.10.2020 року (а.с.105).

ІV. Норми права, які застосував суд та оцінка аргументів сторін

Відповідно до ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім 'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім 'ї.

Відповідно до ст. 65 ЖК Україн, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Засади ст. 15 ЦК України гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав, а також охоронюваних законом інтересів судом.

Згідно із ч. 1, 2, 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Житлові права охороняються законом за винятком випадків, коли вони здійснюються всупереч із призначенням цих прав чи з порушення.

У судовому засіданні встановлено, що основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 був ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Позивач ОСОБА_1 фактично проживала з ОСОБА_5 як член його сім`ї з листопада 2005 року до 23.09.2020 року, вела з ним спільне господарство, що підтвердили допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_12 та ОСОБА_15 .

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року).

ЄСПЛ неодноразово зазначав про те, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року).

Суд звертає увагу на те, що умовою реалізації принципу верховенства права при вирішенні спорів, у тому числі, щодо визнання права користування житлом, є принцип пропорційності.

ЄСПЛ розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема, й у питаннях захисту права власності.

Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

З урахуванням зазначених норм права та релевантної практики ЄСПЛ можна зробити висновок про те, що принцип пропорційності втручання в право особи на користування житлом шляхом визнання її такою, що не має права користування житловим приміщенням, не буде порушено у випадку, якщо особа тривалий час не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин, не ставиться до нього, як до свого постійного місця проживання, а тому не має з ним достатніх триваючих зв`язків.

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Кожному гарантується недоторканність житла (стаття 30 Конституції України).

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 20 лютого 2020 року у справі № 645/2528/17: «оскільки, місцевий суд встановив, що позивач вселилися у кімнату в гуртожитку з відома та на підставі рішення власника, тривалий час проживає в квартирі, не має іншого житла, спірне житлове приміщення є єдиним його місцем проживання, є підстави стверджувати, що він має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначена кімната у гуртожитку є його житлом у розумінні статті 8 Конвенції. Відсутність ордера на вселення у жиле приміщення само по собі не є підставою для висновку, що займане протягом 19 років житло за таких фактичних обставин справи, за наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання, не є житлом у розумінні пункту 1 статті 8 Конвенції та, що право позивача не підлягає захисту в обраний ним спосіб.»

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 цього Кодексу.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачем ОСОБА_1 право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки у дану квартиру позивач вселилася з відома власника, тривалий час, протягом 15 років, проживає у квартирі, не має іншого житла, спірне житлове приміщення є єдиним її місцем проживання, тому наявні підстави стверджувати, що позивач має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначена квартира є її житлом у розумінні статті 8 Конвенції, що надає підстави для захисту права на користування спірним нерухомим майном у обраний позивачем спосіб (постанова Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі № 645/2528/17).

Визначений у позовній заяві спосіб захисту є законним та ефективним, на думку суду, для належного захисту прав та інтересів позивача.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 про визнання права користування однокімнатною квартирою, житловою площею 13,8 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , є обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволенню.

Керуючись статтями 13, 43, 76-81, 263, 265, 268, 354 ЦПК України, суд

Вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до виконавчого комітету Чернігівської міської ради, третя особа Управління квартирного обліку та приватизації житлового фонду Чернігівської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право на користування житловим приміщенням, а саме: однокімнатною квартирою, житловою площею 13,8 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 23 грудня 2021 року.

Позивач: ОСОБА_1 (фактичне місце проживання за адресою: АДРЕСА_12 , РНОКПП НОМЕР_5 )

Відповідач: виконавчий комітет Чернігівської міської ради (14000, м. Чернігів, вул. Магістратська, 7)

Третя особа: Управління квартирного обліку та приватизації житлового фонду Чернігівської міської ради (14000, м. Чернігів, вул. Кирпоноса, 9)

Суддя С. М. Ченцова