Провадження №2/760/294/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2021 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого-судді Кушнір С.І.

за участю секретаря - Федоренко Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач 24.06.2019 р. звернувся до суду із зазначеним позовом в якому просить визнати ОСОБА_3 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову посилається на те, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування квартири від 25.08.2004 р. посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сербіним М.Г., зареєстрованого в реєстрі за №1521.

Відповідач з 10.10.2004 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з позивачем та на даний час зареєстрована в даній квартирі.

З початку 2013 позивач та відповідач проживали окремо, спільного господарства не вели.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 19.11.2013 шлюб між сторонами було розірвано.

Відповідач в даній квартирі не проживає протягом тривалого часу, комунальні платежі не сплачує, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має, жодного наміру вселитись в квартиру протягом 14 років не висловлювала.

Жодних перешкод з боку позивача в користуванні житловим приміщенням відповідачу не чинились.

Як відомо позивачу, відповідач на даний час проживає з іншою людиною, за межами м. Києва.

Наявність реєстрації відповідача у спірній квартирі, який в ній не проживає, перешкоджає позивачу в повній мірі реалізувати своє право власності і розпорядитись житлом. На підставі викладеного, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 24.06.2019 р. зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І.

Ухвалою суду від 08.07.2019 р., відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

14.04.2021 від позивача надійшла уточнена позовна заява, відповідно якої позивач зазначає, що відповідач зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 та змінила прізвище з ОСОБА_4 на ОСОБА_4 .

У зв`язку із зміною прізвища відповідача, позивач просить визнати ОСОБА_7 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Відповідач відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подала.

Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала повністю, посилаючись на підстави, викладені у ньому та надані докази.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, про місце, день та час розгляду справи повідомлялась у встановленому ЦПК України порядку, про причини своєї неявки суд не повідомила, будь-яких клопотань, письмових пояснень/відзиву щодо заявлених позовних вимог від відповідача до суду не надійшло.

Згідно вимог ст. 280 ЦПК України, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Виходячи з цього, суд, вважає за можливе ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів, проти чого не заперечує представник позивача.

Дослідивши та оцінивши письмові докази, наявними в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 10.10.2004 р.

Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19.11.2013 р.

Позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 25.08.2004 р. посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сербіним М.Г., зареєстрованого в реєстрі за №1521, що підтверджується даними договору дарування квартири.

Право власності позивача підтверджується реєстраційним посвідченням КП КМБТІ від 06.01.2005 р., реєстраційний номер: 3317, із зазначенням, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності на підставі договору дарування від 25.08.2004 р. ОСОБА_1 .

Відповідач ОСОБА_3 відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання від 05.07.2019 р. № 4107129 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 06.09.2005 р. по теперішній час.

Відповідач ОСОБА_3 змінила прізвище на ОСОБА_4 , що підтверджується даними свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 виданого Дарницьким районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 07.10.2020.

Позивач просить визнати відповідача ОСОБА_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою за адресою: АДРЕСА_2 , посилаючись на те, що відповідач в даній квартирі не проживає з 2013 року, квартирою не цікавиться. Наявність реєстрації в квартирі відповідача, яка в ній не проживає, перешкоджає позивачу в повній мірі реалізувати своє право власності.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 показала, що вона є сусідкою позивача, та проживає в будинку АДРЕСА_3 . Часто буває в квартирі позивача. З відповідачем не знайома, ніколи її не бачила. Відповідач в квартирі не проживає понад 10 років, особистих речей не має, квартирою не цікавиться, комунальні платежі не сплачує.

Свідок ОСОБА_9 допитаний в судовому засіданні, показав, що з позивачем знайомий. Декілька разів був в квартирі позивача. Відповідача жодного разу не бачив, особисті речі відповідача в квартирі відсутні.

Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У пункті 33 постанови № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що «відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння».

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Таким чином, підставою для задоволення позову про усунення перешкод в користуванні власністю є встановлення сукупності певних обставини, а саме: наявність у позивача права власності на майно та наявність перешкод у можливості користування ним своєю власністю.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно з частиною четвертою статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 тривалий час (більше 10 років) не проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить позивачу на праві власності, що підтверджується актами ЖЕД - 904 від 15.06.2018 р., 13.09.2018 р.

Будь-яких доказів про те, що у відповідача існують перешкоди у користуванні спірною квартирою суду не надано.

Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, враховуючи, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , відповідач в квартирі не проживає, при цьому наявність реєстрації місця проживання відповідача у квартирі створює позивачу перешкоди у можливості користування своєю власністю, тому суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги та визнати відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право користування зазначеним житловим приміщенням.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 150, 156 ЖК України, ст.ст. 16, 317, 319, 321, 346, 391, 396, 405, 406 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 206, 223, 258, 263-265, 273, 354 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 ( ІПН: НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ), такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Кушнір С.І.