ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«27» вересня 2021 року

м. Харків

справа № 646/4788/17

провадження № 22ц/818/3078/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Пилипчук Н. П., Тичкової О. Ю.,

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 18 лютого 2021 року в складі судді Єжова В.А.

в с т а н о в и в:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, який в подальшому уточнила.

Позовна заява мотивована тим, що 13 листопада 2016 року ОСОБА_2 , керуючи автомобілем ВАЗ 21154, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в м. Харкові по проспекту Гагаріна, при виїзді з прилеглої території не надав переваги в русі автомобілю, який рухався по головній дорозі, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем TOYOTA CAMRY, реєстраційний номер НОМЕР_2 , за кермом якого перебувала позивачка, у зв`язку з чим автомобілі отримали механічні пошкодження.

Зазначила, що вина ОСОБА_2 встановлена постановою судді Червонозаводського суду м. Харкова від 13 лютого 2017 року, якою його притягнуто до адміністративної відповідальності.

Вказала, що вона направляла на адресу страховика заяви № 071 від 03 березня 2017 року та № 081 від 07 березня 2017 року про відшкодування збитків, яких вона зазнала внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та в подальшому отримала компенсацію в розмірі 36 655,33 грн.

Посилалася на те, що вона витратила на відновлення первинного стану автомобіля відповідно до акту виконаних робіт № АА-217653 від 23 грудня 2016 року та накладної № 274333/о від 30 листопада 2016 року, сплата яких підтверджується чеком № 28180 від 23 грудня 2016 року та товарними чеками від 23 травня 2017 року та 04 травня 2017 року та становить 56 199,70 грн. Таким чином, невідшкодованими залишаються збитки в розмірі 19 544,37 грн.

Вважала, що їй також завдано моральну шкоду, яку вона оцінює в розмірі 15 000,00 грн.

Просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь 35 544,37 грн, які складаються з 19 544,37 грн матеріальні збитки та 15 000,00 грн моральна шкода, а також судові витрати в розмірі 39 522,00 грн, які складаються з 38 500,00 грн - на правничу допомогу, 720,00 грн судовий збір за подання позову та 320,00 грн судовий збір за забезпечення позову.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 18 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальні збитки у розмірі 6199,70 грн; на відшкодування моральної шкоди 15 000,00 грн; судові витрати: на надання правничої допомоги у розмірі 20 000,00 грн; сплачений судовий збір у сумі 548,24 грн.

Не погоджуючись рішенням суду ОСОБА_2 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні судового рішення неповно з`ясував обставини у справі, не надав належної оцінки доказам у справі. Зокрема, тому, що матеріали справи не містять жодних доказів заподіяної позивачці шкоди, як матеріальної, так і моральної, та її розміру. Факт отримання 09 жовтня 2017 року позивачкою від страхової компанії 36 655,33 грн страхового відшкодування встановлено судом виключно зі слів позивачки і не підтверджено належними доказами. Вказав, що в матеріалах справи відсутні будь-які відомості про особу власника пошкодженого в дорожньо-транспортній пригоді транспортного засобу, реєстраційний номер НОМЕР_2 . Посилався на те, що він є пенсіонером. Розмір його пенсії складає 1783,00 грн на місяць. На праві власності він має пошкоджений автомобіль та із-за складного матеріального становища не може сплатити таку суму моральної шкоди. Зазначив, що позивачкою не надано оригіналу квитанції про сплату правничої допомоги, не надано належних доказів на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу. Так, представництво інтересів позивачки здійснювалось адвокатом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі довіреності. Після закінчення строку дії довіреності адвокатом Рябініним С.В. видано ордер, як самозайнятою особою і ніяких доручень або довіреностей від фізичної особи підприємця ОСОБА_5 на виконання договору від 09 червня 2017 року до суду не пред`являлось.

16 червня 2021 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшли заперечення на апеляційну скаргу, в яких зазначила, що ОСОБА_2 не навів будь-яких істотних та переконливих доказів на підтвердження того, що розрахунок завданого збитку здійснено неправильно та в дійсності він має менший розмір, ніж визначено в рахунку-фактурі. Вважала, що судом при визначенні моральної шкоди правильно враховано характер та обсяг страждань, які вона зазнала, характер майнових втрат, тяжкість вимушених змін у її життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану та вірно визначив, що ці позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Вказала, що адвокат Рябінін С.В. та юрисконсульт ОСОБА_4 перебували з фізичною особою - підприємцем ОСОБА_5 у трудових відносинах, в рамках яких і здійснювали свої обов`язки щодо надання правничої допомоги.

Також, ОСОБА_1 надала копію договору купівлі-продажу № 5064/09/08 від 15 вересня 2008 року та копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , з яких вбачається, що ОСОБА_1 є власницею автомобіля TOYOTA CAMRY, реєстраційний номер НОМЕР_4 .

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно задовольнити частково, рішення суду змінити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачка довела належними та допустимими доказами спричинену їй відповідачем шкоду під час дорожньо-транспортної пригоди в розмірі, визначеному судом першої інстанції.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 13 листопада 2016 року ОСОБА_2 , керуючи автомобілем ВАЗ 21154, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в м. Харкові по проспекту Гагаріна, при виїзді з прилеглої території не надав переваги в русі автомобілю, який рухався по головній дорозі, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем TOYOTA CAMRY, реєстраційний номер НОМЕР_2 , за кермом якого перебувала ОСОБА_1 , у зв`язку з чим автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13 лютого 2017 року накладено на ОСОБА_2 адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави в розмірі 340,00 грн (а.с.7).

03 березня 2017 року ОСОБА_1 звернулася з заявою про виплату страхового відшкодування до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхове товариство Домінанта» (а.с.13).

З акту виконаних робіт № АА-217653 від 23 грудня 2016 року вбачається, що орієнтовна вартість замовлених робіт, запасних частин, вузлів та матеріалів становила 23 849,70 грн, який було сплачено чеком № 28180 від 23 грудня 2016 року (а.с.8,9).

Як вбачається з накладної № 274333/о від 30 листопада 2016 року вартість придбаного товару склала 32 350,00 грн (а.с.10).

Із товарних чеків від 04 травня 2017 року та 23 травня 2017 року вбачається, що придбано праві двері передні 3000,00 грн, праві двері задні 7000,00 грн, праве крило заднє 8910,00 грн, передоплата за праві двері передні 8500,00 грн, передоплата за праві двері задні 3800,00 грн, молдінг стекла 600,00 грн, петля дверей 540,00 грн (а.с.11,12).

З копії виписки Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» № НОМЕР_5 від 09 жовтня 2017 року вбачається, що 31 серпня 2017 року на рахунок ОСОБА_6 надійшли грошові кошти в сумі 36 655,33 грн (а.с.166).

Власницею транспортного засобу TOYOTA CAMRY, реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрована ОСОБА_1 , про що свідчить копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 .

Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

За змістом частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (частина перша статті 1188 ЦК України).

У статті 1 Закону України «Про страхування» визначено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про страхування» страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем.

Відповідно до статті 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України «Про страхування»). Законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України).

Пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Згідно зі статтею 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

За правилом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Відтак, відшкодування шкоди особою, яка завдала шкоду, можливе лише за умови, що згідно з Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) Велика Палата Верховного Суду вказала, що покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Таким чином, обов`язок з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування покладається на страховика.

Верховний Суд України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 дійшов висновку, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки у цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці, незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Таким чином, розмір страхової виплати (страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обов`язок перед потерпілим, у тому числі, й частково відшкодувала шкоду згідно з вимог статті 1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди), відповідальності.

Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц (провадження № 61-1156св 18), від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18 (провадження № 61-14827св19), від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17 (провадження № 61-12032св19).

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 здійснила ремонт свого автомобіля TOYOTA CAMRY, реєстраційний номер НОМЕР_2 , на загальну суму 56 199,70 грн, що підтверджується актом виконаних робіт № АА-217653 від 23 грудня 2016 року, чеком № 28180 від 23 грудня 2016 року, накладною № 274333/о від 30 листопада 2016 року, товарними чеками від 04 травня 2017 року та 23 травня 2017 року.

Також, матеріали справи свідчать про те, що страховик винної особи Товариство з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта» виплатив ОСОБА_1 страхове відшкодування в розмірі 36 655,33 грн.

Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що саме Товариство з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта» повинно нести відповідальність у межах страхового відшкодування (ліміту відповідальності), тобто в межах 50 000,00 грн. Однак вимог, щодо до стягнення недоплаченої суми в межах ліміту відповідальності, ОСОБА_1 до цього страховика не пред`явила.

Таким чином, встановивши, що розмір завданої шкоди перевищує суму страхового відшкодування, колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції про те, що різниця між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування в розмірі 6199,70 грн підлягає стягненню з ОСОБА_2 як особи, з вини якої сталась дорожньо-транспортна пригода (56 199,70-36 655,33).

Що стосується вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 спричиненої моральної шкоди, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, які фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, які фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою відносно нього самого, членів його сім`ї або близьких родичів, у душевних стражданнях, які фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням або ушкодженням його майна. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Частиною другою статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка володіє транспортним засобом, використання, зберігання, або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частина друга статті 1167 ЦК України передбачає підстави відшкодування моральної шкоди незалежно від вини заподіювача, проте не змінює відповідальну за відшкодування моральної шкоди особу, якою за змістом статті 1167 ЦК України залишається особа, яка безпосередньо завдала моральну шкоду, а саме - водій, який керував транспортним засобом.

Таким чином, правильним є висновок суду першої інстанції про наявність передумов для відшкодування моральної шкоди, оскільки внаслідок пошкодження у дорожньо-транспортній пригоді транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 , винуватцем якої визнано ОСОБА_2 , позивачці завдано моральні страждання, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Однак, судова колегія не погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром.

Виходячи з обставин справи, істотності вимушених змін у житті позивачки, характеру, тривалості та обсягу заподіяних їй моральних страждань, доцільне буде зменшення її розміру з 15 000,00 грн до 5 000,00 грн, який відповідатиме вимогам розумності і справедливості. У зв`язку з чим рішення суду в цій частині підлягає зміні.

Що стосується вимоги ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу, колегія суддів виходить з наступного.

09 червня 2017 року ОСОБА_1 видала довіреність на ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які можуть діяти самостійно та незалежно один від одного, бути її представниками та вести її справи, зокрема, в судових органах, та видана зі строком до 09 червня 2020 року (а.с.15).

09 червня 2017 року між ОСОБА_1 та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_5 укладено договір про надання правової допомоги, за умовами якого виконавець зобов`язується за зверненням клієнта надавати юридичні послуги, а клієнт зобов`язаний прийняти та оплатити ці послуги.

Пунктом 3. цього договору передбачено, що оплата послуг виконавця за цим договором складає 38 500,00 грн.

Пунктом 4.2.3 договору передбачено, що виконавець має право залучати до роботи за цим договором своїх найманих працівників (а.с.38-40).

Наказом № 3 від 14 грудня 2016 року фізична особа - підприємець ОСОБА_5 прийняв на роботу ОСОБА_4 з 01 січня 2017 року на посаду юрисконсульта (а.с.98).

Наказом № 2-к від 02 вересня 2016 року фізична особа - підприємець ОСОБА_5 прийняв ОСОБА_7 з 04 жовтня 2016 року на роботу за сумісництвом на посаду адвоката (а.с.126).

Згідно квитанції до прибуткового касового ордера № 06/2/17 від 09 червня 2017 року фізична особа - підприємець ОСОБА_5 прийняв від ОСОБА_1 38 500,00 грн (а.с.41).

Також, 09 червня 2017року між ОСОБА_1 та адвокатом Рябініним С.В. укладено договір про надання правової допомоги, за умовами якого адвокат зобов`язується за заявкою клієнта надавати юридичні послуги, а клієнт зобов`язаний прийняти та оплатити ці послуги (а.с.128).

Матеріали справи містять ордер серії ХВ № 000078 від 20 лютого 2019 року, виданий адвокатом Рябініним С.В., що здійснює адвокатську діяльність індивідуально на ім`я ОСОБА_1 , копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 1471 від 08 серпня 2007 року (а.с.127,129).

Як вбачається з акту № 1 прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 19 лютого 2019 року до договору про надання правової допомоги від 09 червня 2017 року, складеного фізичною особою - підприємцем ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , виконавець надав, а клієнт прийняв юридичні послуги у формі: усна консультація із вивченням та аналізом наданих клієнтом матеріалів (усна, з вивченням документів) на суму 1000,00 грн; для формування правової позиції для підготовки позову, здійснення вивчення судової практики та робота з Єдиним державним реєстром судових рішень з аналогічних справ, гонорар за годину роботи 50% прожиткового мінімуму, витрачено 4 години на суму 3680,00 грн; написання позовної заяви майнового характеру на суму 1800,00 грн; складання заяви на забезпечення позову (складання заяви про арешт майна відповідача) на суму 1500,00 грн; відвідування Регіонального сервісного центру в Харківській області з метою надання відомостей про ОСОБА_2 задля з`ясування про наявні в нього транспортні засоби, гонорар за годину роботи 50% прожиткового мінімуму, витрачено 3 години на суму 2760,00 грн; консультація клієнтки щодо складання і заповнення заяв до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта», гонорар за годину роботи 50% прожиткового мінімуму, витрачено 1 годину на суму 920,00 грн; відвідування Харківської філії Товариства з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта» з метою передачі документів позивачки посадовими особами філії щодо страхової виплати, перемовини із представниками Товариства з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта» щодо страхової виплати, гонорар за годину роботи 50% прожиткового мінімуму, витрачено 4 години на суму 3680,00 грн; підготовка уточнення до позову про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з подачею позовної заяви, виготовлення копії цієї заяви для іншої сторони, направлення цієї заяви до суду, гонорар за годину роботи 50% прожиткового мінімуму, витрачено 2 години на суму 1840,00 грн; представництво інтересів клієнта юрисконсультом Горбуновим І.А. в судових засіданнях: 27 жовтня 2017 року, 11 грудня 2017 року, 19 лютого 2018 року, 25 травня 2018 року, 27 червня 2018 року, 27 липня 2018 року, 30 жовтня 2018 року, гонорар за годину роботи 50% прожиткового мінімуму, витрачено 7 години на суму 6580,00 грн; підготовка відповіді на відзив на позовну заяву, виготовлення копії цієї відповіді для іншої сторони, направлення відповіді до суду, гонорар за годину роботи 50% прожиткового мінімуму, витрачено 3 години на суму 2820,00 грн; направлення копій ухвали про витребування доказів до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта» та виконавчої служби, гонорар за годину роботи 50% прожиткового мінімуму, витрачено 1 година на суму 920,00 грн; складання клопотання про ознайомлення з матеріалами справи, направлення його до суду і ознайомлення з матеріалами в суді, гонорар за годину роботи 50% прожиткового мінімуму, витрачено 2 години на суму 1840,00 грн; виїзд до Києва до центрального офісу Товариства з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта» для отримання відомостей, необхідних для справи (бензин, проживання), гонорар за годину роботи 50% прожиткового мінімуму, витрачено 8 годин на суму 7360,00 грн (а.с.130-131).

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Згідно зі статтею 131-2 Конституції України виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення.

Відповідно до підпункту «б» пункту 16 Закону України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» розділ ХV «Перехідні положення» Конституції України доповнено пунктом 16-1, згідно з яким з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 1 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 1 січня 2019 року. Представництво в суді у провадженнях, розпочатих до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», здійснюється за правилами, які діяли до набрання ним чинності, - до ухвалення у відповідних справах остаточних судових рішень, які не підлягають оскарженню (підпункт 11).

Вказаний Закон набрав чинності 30 вересня 2016 року.

Провадження у цій справі відкрито у липні 2017 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (30 вересня 2016 року), а тому представництво у справі здійснюється за правилами, які діяли до набрання ним чинності, - до ухвалення у відповідних справах остаточних судових рішень, які не підлягають оскарженню.

Як вбачається з положень частини першої статті 40, статей 79, 84 ЦПК України в редакції 2004 року витрати на оплату послуг фахівця у галузі права відносяться до витрат на правову допомогу.

Колегія суддів зазначає, що зміни у законодавстві не виключають віднесення до судових витрат у даній справі витрат на оплату правничої допомоги фахівця у галузі права, який не є адвокатом, за умови доведеності і обґрунтованості цих витрат.

Враховуючи те, що провадження у цій справі розпочато у липні 2017 року, представництво позивачки у суді може здійснювати представник за довіреністю без статусу адвоката.

Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу).

Відповідно до статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

В суді першої інстанції, а також і в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_2 вважав витрати на правничу допомогу в сумі 38 500,00 грн неспівмірними.

Стягуючи з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 20 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції врахував обсяг наданих представником послуг та виконаних ним робіт, їх вартість, з чим також погоджується колегія суддів.

Доводи ОСОБА_2 про те, що стороною відповідача не доведено належним чином розумність, реальність та співмірність розміру судових витрат на професійну правову допомогу, який був нею заявлений, не надано належних доказів на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Витрати на професійну правничу допомогу в присудженому судом першої інстанції розмірі (20 000,00 грн) є співмірними зі складністю цієї справи, наданим представником обсягом послуг у суді першої інстанції, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, підстав для зменшення розміру суми цих витрат у суду немає.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено на 31,5%, тому сплачений судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 226,80 грн, а також судовий збір за заяву про забезпечення позову в розмірі 320,00 грн, а всього в розмірі 546,80 грн підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково на 47,17%, тому судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 387,91 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Шляхом взаємозаліку зазначених сум з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 158,89 грн (546,80-387,91), тому і в цій частині судове рішення підлягає зменшенню.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 18 лютого 2021 року змінити, зменшивши розмір стягнутої з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди з 15 000,00 грн до 5000,00 грн та судового збору з 548,24 грн до 158,89 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Н. П. Пилипчук

О. Ю. Тичкова

Повний текст постанови складено 27 вересня 2021 року.