РІШЕННЯ

іменем України

23 вересня 2021 рокуСправа №451/1442/21
Провадження № 2-о/451/68/21

Радехівський районний суд Львівської області

у складі головуючого-судді Семенишин О.З.

секретаря судового засідання Табен Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Радехові цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Радехівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Червоноградському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про встановлення факту смерті,-

ВСТАНОВИВ:

16 вересня 2021 року ОСОБА_2 , в інтересах заявника ОСОБА_1 , звернувся до суду із заявою, відповідно до вимог якої, просить встановити факт смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Вахрушеве (з 2016 року м. Боково-Хрустальне), Луганської області. Звернути судове рішення до виконання.

В обґрунтування заяви вказує, що мама заявника - ОСОБА_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Вахрушеве (Красний Луч) Луганська область, що з початку 2014 року по сьогодні знаходиться на тимчасово окупованій, непідконтрольній Україні території, так звана «ЛНР - Луганська Народна Республіка». Отримати свідоцтво про смерть у відділі державної реєстрації актів цивільного стану неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ, що може бути прийнято відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Зазначене місце смерті, а саме: АДРЕСА_1 , є тимчасово окупованою територією України, відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №1085-р., м. Вахрушеве з 2016 року перейменовано на м. Боково-Хрустальне, Луганської області входить до переліку населених пунктів на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. З наведеної правової норми слідує, що «Свидетельство о смерти, серия НОМЕР_1 від 04 августа 2021 г. видано отделом записи актов гражданского состояния Краснолучского городского управлення юстиции Министерства юстиции Луганской Народной Республики» (зазначено мовою оригіналу), що видане на непідконтрольній Україні території є недійсним і не створює правових наслідків. Внаслідок цих обставин отримання свідоцтва про смерть в органах РАЦС Міністерства юстиції України є неможливим, а єдиним шляхом його отримання та захисту прав родичів та спадкоємців померлої є звернення до суду за встановленням факту, що має юридичне значення, а саме факту смерті матері заявника. Таким чином, зважаючи, що для проведення державної реєстрації смерті на території України є об`єктивні перешкоди, з метою захисту прав і свобод громадян України, заявник - ОСОБА_1 змушений звернутися із заявою про встановлення факту смерті його матері - ОСОБА_3 на тимчасово окупованій території України відповідно до ст. 317 ЦПК України (а.с.3-7).

Заявник та представник заявника у судове засідання не з`явилися, однак представник подав до суду заяву, в якій заявлені вимоги підтримав в повному обсязі, просив ухвалити рішення про задоволення заяви та розгляд справи здійснювати без їх участі (а.с.28).

Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, хоч про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с.27).

Дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд вважає, що заява підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань.

Відповідно до положень ст.ст.13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За змістом п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.

Суд встановив, що померла ОСОБА_3 » є матір`ю заявника ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, серії НОМЕР_2 від 07.05.1958 року; копією паспорта заявника, серії НОМЕР_3 , виданого Краснолуцьким МВ УМВС України в Луганській області 25 жовтня 1999 року (а.с.8-10,12).

ОСОБА_5 « ОСОБА_4 » була громадянкою України та народилася у хуторі Шарлаевка, Шишатського району, Полтавської області (а.с.13).

Із копії свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_1 , виданим 04.08.2021 року відділом ЗАЦС Краснолуцького міського управління юстиції Міністерства юстиції Луганської Народної Республіки, вбачається, що ОСОБА_3 », ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 на тимчасово окупованій території України, а саме, в м. Красний Луч, м. Вахрушево, Луганської Народної Республіки (а.с.13).

З довідки № від 07.10.2016 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи виданої Управлінням соціального захисту населення Радехівської районної адміністрації Львівської області вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Вахрушеве, Луганської області, власник паспорта серії НОМЕР_3 , виданий Краснолуцьким МВ УМВС України у Луганській області 25.10.1999 р., мав зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 . Фактичне місце проживання також підтверджується довідкою №03-406 від 17.09.2021 року, виданої Управлінням соціального захисту населення Червоноградської районної державної адміністрації (а.с.11,24).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

За правилами ч.ч.2-3 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

За правилами ст.9 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті; державна реєстрація актів цивільного стану проводиться шляхом складення актових записів цивільного стану.

Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Оцінюючи наданий заявником документ, виданий установою, що розташована на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, суд зазначає таке.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації прав заявника.

Узагальнюючи вищенаведене, виходячи із рекомендацій викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», враховуючи те, що встановлення факту смерті матері заявника необхідно для оформлення в майбутньому документів для прийняття спадщини, з метою захисту прав і свобод громадян України, яким є заявник, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення заяви про встановлення факту смерті, оскільки законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість отримати громадянами України свідоцтво про смерть, виданого державним органом України.

Керуючись ст.ст. 10,12,13,81,89,247,258-259,263-265,315,317,430 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Вахрушеве (з 2016 року м. Боково-Хрустальне), Луганської області.

Допустити негайне виконання судового рішення.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, оскарження рішення не зупиняє його виконання.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Радехівський районний суд Львівської області.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ГоловуючийСеменишин О. З.

Рішення суду виготовлено в нарадчій кімнаті 23 вересня 2021 року.