У х в а л а

24 вересня 2021 року

м. Київ

провадження № 61-136вп21

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Осіяна О. М. розглянув питання про визначення підсудності за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

22 вересня 2021 року до Верховного Суду надійшла позовна заява представника ОСОБА_1 - адвоката Ткаченко Н. В. про розірвання шлюбу з ОСОБА_2 для вирішення питання щодо визначення підсудності.

У визначенні підсудності у цій справі слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 497 ЦПК України, підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною другою статті 28 ЦПК України, позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатись за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.

Відповідно до статті 29 ЦПК України, підсудність справ за участю громадян України, якщо обидві сторони проживають за її межами, а також про розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, які проживають за межами України, визначається суддею Верховного Суду, визначеним у порядку, передбаченому статтею 33 цього Кодексу, одноособово.

Виходячи із тлумачення статті 29 ЦПК України та враховуючи роз`яснення, викладені у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», Верховний Суд визначає підсудність справи про розірвання шлюбу тільки у разі, якщо жоден з подружжя не проживає на території України.

З доданих до позовної заяви матеріалів вбачається, що 02 вересня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, який зареєстровано Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у м. Києві та складено відповідний актовий запис № 2193.

ОСОБА_1 є громадянкою України, що підтверджується доданими до позову документами.

ОСОБА_2 є громадянином Швеції, що також підтверджується доданими до позову документами.

Крім того, наявна інформація щодо зареєстрованого та фактичного місця проживання ОСОБА_1 на території України, зокрема з довіреності на представництво ОСОБА_1 адвокатом Ткаченко Н. В. від 17 червня 2021 року та витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання, які долучені заявником до позовної заяви.

Тобто, у цьому позові відсутня інформація та відповідні докази, які підтверджують факт проживання ОСОБА_1 за межами України.

З огляду на те, що один з подружжя зареєстрований та проживає на території України, відсутні правові підстави для визначення підсудності у цій справі відповідно до статті 29 ЦПК України.

У такому випадку підсудність справи з іноземним елементом визначається згідно з колізійними нормами, які містяться у конвенціях, двосторонніх договорах України та угодах про правову допомогу та співробітництво у цивільних справах.

Керуючись статтею 29, 497 ЦПК України, Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У визначенні підсудності за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу відмовити.

Позовну заяву разом із доданими документами повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. М. Осіян