Справа № 548/26/21
Провадження № 2/548/287/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.12.2021 року м. Хорол

Хорольський районний суд Полтавської області в складі :

головуючого судді - Коновод О. В.

за участю : секретаря судового засідання -Скрипніченко М.І.,

представника відповідача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Хорол цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 за участю третіх осіб ОСОБА_4 , Приватного акціонерного товариства " Українська пожежно- страхова компанія" про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи,-

ВСТАНОВИВ:

Історія справи

(I.) Вимоги позивача та їх обґрунтування

5.01.2021 року ОСОБА_2 звернулася до Хорольського районного суду Полтавської області з позовною заявою, предметом якої є: стягнення з фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 111 600,00 грн. в рахунок відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, а також судових витрат пов"язаних з оплатою позивачем правничої допомоги.

Виклад обставин, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги.

12.09.2017 року на автодорозі «Київ Харків», поблизу с. Вербине Хорольського р-ну Полтавської обл., водій ОСОБА_4 , керуючи автомобілем «DAF XF», д.н.з. НОМЕР_1 скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Внаслідок ДТП ОСОБА_5 помер на місці пригоди.

Оскільки Позивач - донька по відношенні до загиблого, у зв`язку із його смертю Позивачу спричинена значна та непоправна шкода, яка проявилася у моральній шкоді.

Оскільки Позивачу шкода спричинена у ДТП за участю автомобіля, який являється джерелом підвищеної небезпеки, і управління яким здійснював водій, який по відношенні до Позивача являється третьою особою, у такого водія виник обов`язок відшкодувати Позивачу таку спричинену шкоду, а у Позивача виникло право на одержання компенсації такої шкоди.

Станом на дату настання ДТП, відповідальність водія за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб, була застрахована у ПрАТ УПСК за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії № АК3812183 , який діяв на момент настання ДТП станом на 12.09.2017 року.

Також станом на дату настання ДТП водій працював у Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 .

12.09.2017 року за фактом настання даної ДТП було внесено відомості про таку подію до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000440 з кваліфікацією по статті 286 КК України та розпочато досудове розслідування.

28.12.2017 року ст. слідчим СВ ГУНП в Полтавській області Хоменко Ю.В. винесено постанову про закриття кримінального провадження за № 0000440 на підставі п. 2 ч. 1 КПК України.

Станом на дату ДТП, цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки «DAF XF», д.н.з. НОМЕР_1 , була застрахована у ПрАТ УПСК, відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК3812183, що підтверджується витягом з Централізованої бази даних МТСБУ.

Керуючись вищевказаними положеннями Закону №1961-IV, представник Позивача, 02.01.2020 повідомив Страховика про настання страхового випадку та звернувся, в порядку визначеному Законом №1961-IV, із заявою на виплату страхового відшкодування, в якій просив здійснити виплату страхового відшкодування ( копії: повідомлення про ДТП та заяви додаються; оригінали знаходиться в Відповідача).

Зі змісту заяви на виплату страхового відшкодування слідує те, що Позивач просив виплатити йому наступні види страхового відшкодування:

- 38 400,00 грн. - відшкодування пов`язане із заподіяною моральною шкодою, що належить доньці ОСОБА_2 ;

Проте, на думку Позивача, розмір страхового відшкодування моральної шкоди, яку має здійснити Страховик у відповідності до вимог Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, є недостатнім для повного відшкодування моральної шкоди заподіяної Позивачу, а тому, виходячи із приписів ст.ст. 1167, 1172, 1187, 1200 ЦК України, Позивачем прийнято рішення про стягнення решти суми моральної шкоди з відповідальної особи.

(2.) Процесуальні дії у справі

Ухвалою Хорольського районного суду Полтавської області від 06.01.2021 року відкрито провадження у даній справі та призначено до судового розгляду в порядку загального позовного провадження .

Ухвалою Хорольського районного суду Полтавської області від 02.12.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

(3.) Заяви, клопотання учасників справи

03.02.2021 року позивач подав клопотання розгляд справи за його відсутності, не заперечує проти заочного розгляду справи.

16.02.2021 року до суду від представника відповідача адвоката Веретельник О.І. надійшов відзив на позщовну заяву.

14.04.2021 року від представника позивача адвоката Кравченка М.В. надійшла відповідь на відзив.

(4.) Аргументи учасників справи

Позивач позов підтримав.

Відповідач не з`явився в судове засідання, але представник відповідача адвокат Веретельник О.І. в судовому засіданні прохав у задоволенні позовних вимог відмовити за їх безпідставністю.

Треті особи в судове не з"явилися з невідомих суду причин.

(5.) Фактичні обставини, встановлені судом

12.09.2017 року на автодорозі «Київ Харків», поблизу с. Вербине Хорольського р-ну Полтавської обл., водій ОСОБА_4 , керуючи автомобілем «DAF XF», д.н.з. НОМЕР_1 скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Внаслідок ДТП ОСОБА_5 помер на місці пригоди.

Оскільки Позивач - донька по відношенні до загиблого, у зв`язку із його смертю Позивачу спричинена значна та непоправна шкода, яка проявилася у моральній шкоді.

Оскільки Позивачу шкода спричинена у ДТП за участю автомобіля, який являється джерелом підвищеної небезпеки, і управління яким здійснював водій, який по відношенні до Позивача являється третьою особою, у такого водія виник обов`язок відшкодувати Позивачу таку спричинену шкоду, а у Позивача виникло право на одержання компенсації такої шкоди.

Станом на дату настання ДТП, відповідальність водія за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб, була застрахована у ПрАТ УПСК за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії № АК3812183 , який діяв на момент настання ДТП станом на 12.09.2017 року.

Також станом на дату настання ДТП водій працював у Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 .

12.09.2017 року за фактом настання даної ДТП було внесено відомості про таку подію до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000440 з кваліфікацією по статті 286 КК України та розпочато досудове розслідування.

28.12.2017 року ст. слідчим СВ ГУНП в Полтавській області Хоменко Ю.В. винесено постанову про закриття кримінального провадження за № 0000440 на підставі п. 2 ч. 1 КПК України.

Вказані факти сторонами не оспорюються.

(6.) Джерела права й акти їх застосування

Спірні правовідносини регулюються нормами права, які містяться у главі 82 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), та Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон).

Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

За змістом частин першої, другої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

У випадках завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки іншим особам (які не є власниками (володільцями) джерел підвищеної небезпеки, від взаємодії яких завдана шкода, наприклад пасажир транспортного засобу) застосовується положення частини другої статті 1188 ЦК України, згідно з яким, якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

За змістом цієї норми обов`язок з відшкодування шкоди покладається на власників (володільців) джерел підвищеної небезпеки, незалежно від вини обох водіїв або одного з них, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України).

Отже, у відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки та третіми особами, яким такий володілець завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця незалежно від його вини.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23.09.2020 за №199/1100/19.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна кількома особами, відшкодовується кожною з них у частині, заподіяній нею (у порядку часткової відповідальності). У такому ж порядку відповідають володільці джерел підвищеної небезпеки за шкоду, заподіяну внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам.

Отже, обов`язок відшкодування шкоди покладається на ту особу, з вини якої завдано шкоду. Якщо наявна вина двох осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, шкода відшкодовується кожним з них залежно від ступеня вини.

При цьому відсутність постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності або вироку суду не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності.

«Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини» (п.4 Постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки).

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц зроблено висновок про те, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець.

В ході проведення досудового розслідування не здобуто, і відповідно не надано Позивачу жодних доказів, які б підтверджували той факт, що Позивачу спричинена шкода внаслідок непереборної сили або внаслідок умислу потерпілого. Також підтвердженням того, що шкода не заподіяна внаслідок непереборної сили чи умислу потерпілого є той факт, що кримінальне провадження розслідувалось за статтею 286 КК України, як дорожньо-транспортна пригода, і жодних підстав для перекваліфікації немає.

Викладене вище свідчить, що Позивач має всі підстави для відновлення свого порушеного права і одержання грошової компенсації за спричинену йому шкоду.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних врегульовано Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IV від 01.07.2004 р. (далі - Закон №1961-IV).

Згідно пункту 21.1. статті 21 Закону №1961-IV, в редакції чинній на дату ДТП: «З урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування».

Станом на дату ДТП, цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки «DAF XF», д.н.з. НОМЕР_1 , була застрахована у ПрАТ УПСК, відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК3812183, що підтверджується витягом з Централізованої бази даних МТСБУ (витяг додається) .

Пунктом 1.3. статті 1 Закону №1961-IV, в редакції чинній на дату ДТП, визначено, що:

«Потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу».

Відповідно до частини 1 статті 35 Закону №1961-IV, в редакції чинній на дату ДТП: «Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування».

Судом встановлено, що представник Позивача, 02.01.2020 повідомив Страховика про настання страхового випадку та звернувся, в порядку визначеному Законом №1961-IV, із заявою на виплату страхового відшкодування, в якій просив здійснити виплату страхового відшкодування.

Відповідно до преамбули Закону №1961-IV від 01.07.2004 р., він регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Статтею 6 цього Закону визначено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до статті 22 Закону №1961-IV від 01.07.2004 р.: «У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи».

«Шкодою, заподіяною життю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є шкода, пов`язана із смертю потерпілого» (п. 23.1 Закону).

Страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди (ч. 1 ст. 27 Закону №1961-IV від 01.07.2004 р.).

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, шкоду потерпілому ОСОБА_5 було завдано саме джерелом підвищеної небезпеки, а не внаслідок непереборної сили чи умислу загиблого.

Відповідно до частини 1 статті 1187 Цивільного кодексу України: «Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб».

«Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку» (ч. 2 ст. 1187 ЦКУ).

Згідно ч. 5 статті 1187 цього Кодексу особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Статтею 1172 ЦК України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків, а також замовник відшкодовує шкоду, завдану іншій особі підрядником, якщо він діяв за завданням замовника.

У даній справі, встановлено, що ДТП, внаслідок якої Позивачу завдано шкоди, сталася за участю транспортного засобу «DAF XF», д.н.з. НОМЕР_1 , який на час ДТП належав ФОП ОСОБА_3 . Факт належності вказаного транспортного запису ФОП ОСОБА_3 відображено в матеріалах кримінального провадження та в постанові про закриття кримінального провадження, в резолютивній частині.

Аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) або на підставі завдання, особи, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець або замовник .

Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця чи замовника, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. (аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року справа № 6-108цс13 та постанові Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі №357/12491/18).

Відповідно до роз`яснень пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених у пункті 8 його постанові від 01 березня 2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у особи, що її завдала, за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Отже, з вищевикладеного випливає, що саме володільці джерела підвищеної небезпеки можуть бути відповідальними за шкоду завдану ними в розумінні ст. 1166, 1187 ЦКУ, а не пішоходи чи пасажири, які несуть відповідальність виключно у разі завдання ними умисної шкоди.

Факт наявності трудових чи цивільно-правових відносин між Відповідачем та водієм ОСОБА_4 підлягає з`ясуванню, про що предстаником позивача разом із позовною заявою заявлено відповідне клопотання.

Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею 23 ЦК України передбачено:

1. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

2. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

3. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

4. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

5. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (п.1 ч.2. ст.1167 ЦК України)

Спричинені позивачу моральні страждання, пов`язані із порушенням основного з гарантованих Конституцією України прав громадян - право на життя, загибель батька повністю та назавжди змінили звичайний склад життя Позивача, а саме порушення душевного спокою, загальний пригнічений стан, страх та відчай, що в свою чергу вимагає та вимагатиме у майбутньому від Позивача суттєвих додаткових зусиль для подальшої організації свого життя.

У п. п. 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Внаслідок загибелі батька, Позивачу було завдано значну моральну шкоду, яка виразилась у тому, що: Позивач втратила доброго, клопітливого батька, який був його опорою та зразком в житті, який завжди разом із нею розділяв його радість та підтримував її у важкі моменти, до якого вона завжди зверталась за порадою, він був для неї найкращим другом. Також, загиблий підтримував її як морально так і матеріально. Незважаючи на те, що пройшов вже час, Позивач постійно ловить себе на думці про нього, та не може змиритися з тим, що його вже немає. Також, покійний батько часто сниться Позивачу, через що остання втратила нормальний, спокійний сон, часто просинається вночі, внаслідок чого погіршився стан здоров`я. Крім цього, Позивач часто згадує свого батька у розмові з рідними про те яким він був, як їй стало важко тепер без нього і що тепер ніколи не почує його голосу, прохань, не поділиться з ним своїми досягненнями, успіхами та планами, не по жаліється йому на важкості, які її спіткали, не розкаже про свої досягнення. Страждають також і близькі Позивача, зокрема, його колишня дружина, що також призводить до моральних страждань. Після смерті батька значно погіршився і матеріальний стан Позивача. Все це призводить до великих страждань, які не закінчаться ніколи, оскільки життєві ситуації, які трапляються в житті кожної доньки, так чи інакше пов`язані із потребою батька.

Отже, з урахуванням викладеного, глибини вже перенесених Позивачем моральних страждань та тих нескінченних страждань, що будуть переслідувати Позивача довготривалий час, перенесених ним моральних переживань, які продовжують тривати по даний час і ніколи не закінчаться та пов`язаних з цим істотними вимушеними змінами у його життєвих стосунках, часу та зусиль, які можливо хоч частково відновлять стан його психологічного здоров`я, величину моральної шкоди Позивач оцінює 111 600,00 грн.

З урахуванням викладеного, а також того, що позивач свій процесуальний обов`язок доказування виконала - надала суду належні та допустимі докази, що тягне за собою здійснення відповідачем виплат, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

(8.) Розподіл судових витрат між сторонами

Вирішуючи питання розподілу судових витрат між сторонами, судом встановлено наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.3 ст. 141 ЦПК України п ри вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України в итрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як зазначено у ч.4-6 вказаної статті розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фінансовий розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумний та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, як зазначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015р., п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004р., заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції.

Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України з авданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.2 ст. 2 ЦПК України пропорційність є однією з основних засад (принципами) цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Враховуючи, що дана справа розглянута в порядку загального провадження, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат, а також розумності їхнього розміру, реально затрачений адвокатом час на надання послуг та їх обсяг, суд вважає, що заявлені вимоги не співмірні з наданими послугами, не пропорційні до предмету позову, вартість послуг на правову допомогу у сумі 35 000 грн. у даній справі є завищеною, та наявні підстави для зменшення розміру витрат на правничу допомогу за клопотанням відповідача.

Враховуючи викладене, суд вважає, що заява про відшкодування витрат на правничу допомогу підлягає частковому задоволенню, в сумі 20 000 грн., що відповідатиме критеріям розумності, справедливості та співмірності наданим послугам.

Згідно їз вимогами ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір у розмірі 908 грн.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.1-18,76-81,141,209-241,259,263-265,268,354,355 ЦПК України, суд-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_2 , адреса проживання : АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 ( ідентифікаційний код юридичної особи - НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 ), за участю третіх осіб ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ,адреса : АДРЕСА_3 ), Приватного акціонерного товариства " Українська пожежно- страхова компанія" ( ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організації України : 20603681, адреса : 04080, м. Київ, вул. Кирилівська, 40 )про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи,-задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 ( РНОКПП : НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 ( РНОКПП : НОМЕР_2 ) 111 600,00 ( сто одинадцять тисяч шістсот гривень нуль копійок).

Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 ( РНОКПП : НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 ( РНОКПП : НОМЕР_2 ) 20 000 ( двадцяти тисяч гривень) судових витрат пов"язаних з оплатою позивачем правничої допомоги.

Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 ( РНОКПП : НОМЕР_3 ) н корисить держави судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 29.12.2021 року.

Суддя : О.В. Коновод