Ухвала

27 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 487/2932/20

провадження № 61-11239ск21

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Гулейкова І. Ю., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 02 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні квартирою та стягнення плати за користування квартирою,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 03 червня 2021 року звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Миколаївського апеляційного суду від 02 червня 2021 року у вищевказаній справі.У касаційній скарзі зазначила клопотання про звільнення від сплати судового збору. Клопотання обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 перебуває у скрутному майновому становищі, єдиним джерелом доходу є її пенсія. На підтвердження зазначених доводів надала довідку про доходи з Пенсійного фонду України за період з 01 липня 2020 року по 30 червня 2021 року та відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків за період з ІІІ кварталу 2020 року по ІІ квартал 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду від 26 липня 2021 року у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору відмовлено. Касаційну скаргу залишено без руху для усунення недоліків. Зокрема, заявнику запропоновано сплатити судовий збір у розмірі 4 841,70 грн, надати уточнену редакцію касаційної скарги із зазначенням підстав касаційного оскарження, визначених статтею 389 ЦПК України та надати заяву про поновлення строку на касаційне оскарження.

У строк, визначений в ухвалі, ОСОБА_1 подала до Верховного Суду матеріали на усунення недоліків, а саме уточнену редакцію касаційної скарги.

В уточненій редакції ОСОБА_1 виклала клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Миколаївського апеляційного суду від 02 червня 2021 року, яке обґрунтовано тим, що копію повного тексту постанови вона отримала засобами поштового зв`язку 11 червня 2021 року. На підтвердження зазначеного додала копію конверта апеляційного суду з трек номером 6886 та витяг з офіційного веб порталу Акціонерного товариства «Укрпошта» про відстеження поштового пересилання за зазначеним трек номером.

Відповідно до частини першої, другої та третьої статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Перевіривши доводи клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Миколаївського апеляційного суду від 02 червня 2021 року, суд вважає, що клопотання підлягає задоволенню, оскільки з наданих до клопотання доказів убачається, що оскаржувану постанову апеляційного суду заявник дійсно отримала 11 червня 2021 року.

В уточненій редакції касаційної скарги ОСОБА_1 зазначає підставою касаційного оскарження відсутність правового висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах, зокрема щодо застосування норм, які регулюють забезпечення зобов`язання (іпотеки) та норм, які регулюють права власника щодо відшкодування йому збитків завданих користуванням цим майном.

За змістом пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Аналіз наведеної норми ЦПК України дає підстави вважати, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається норма права, єдину практику застосування якої необхідно сформувати, обставини справи, до яких ця норма повинна застосовуватись, який висновок зробив апеляційний суд з цього питання та обґрунтувати, в чому полягає незгода з ним.

Перевіривши наведені заявником підстави для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд звертає увагу на наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19) зазначила, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР. У цій постанові, зокрема зазначено, що до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню зазначені норми права. Обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статті 109 ЖК Української РСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку», є передбачуваними.

Наявність права осіб, місце проживання яких зареєстровано у набутій позивачем на підставі іпотечного договору квартирі, обмежує право останнього на користування майном. Частина друга статті 109 ЖК Української РСР на час реалізації прав іпотекодержателя містила заборону виселення осіб без надання іншого житлового приміщення у випадку, якщо квартира придбана не за рахунок коштів, отриманих у позику.

Таким чином, іпотекодержатель, як потенційний (у разі невиконання боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою) новий власник спірного житлового приміщення, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі й право користування житлом.

Зазначений правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) та від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19).

Аналогічні висновки щодо застосування правових висновків, викладених у наведених постановах Великої Палати, висловлені Верховним Судом у постанові від 15 березня 2021 року у справі № 639/7410/18 (провадження № 61-14505св20) із подібними правовідносинами.

Ураховуючи наведене, посилання заявника на відсутність висновку Верховного Суду, щодо правильного застосування норм права у подібних правовідносинах не є належним обґрунтуванням підстави для відкриття касаційного провадження у справі.

Касаційна скарга містить також клопотання про звільнення від сплати судового збору за подання касаційної скарги. Клопотання обґрунтовано тим, що єдиним джерелом доходів є пенсійні виплати, що становлять 3 249,47 грн на місяць. Крім того, в окремій заяві ОСОБА_1 зазначає, що 04 липня 2021 року вона була госпіталізована та прооперована у Миколаївському ЛШ МД, витрати на лікування ставлять близько 30 000,00 грн. Кошти заявниця позичала у родичів та друзів. До заяви додає фотокопії виписки з лікарні та витрат на лікування. Зазначене просить врахувати та звільнити її від сплати судового збору.

Розглядаючи указане клопотання заяву, Верховний Суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі, коли розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній вище.

При вирішенні питання про відстрочення, розстрочення, зменшення або звільнення від сплати судового збору майновий стан сторони (належні стороні майнові права та обов`язки) має визначатися судом у світлі конкретних обставин певної справи, включаючи спроможність заявника сплатити судовий збір та стадію, на якій перебуває розгляд справи на певний момент. Якщо залежно від рівня майнового стану сторона позбавлена можливості сплатити судовий збір, то такі обставини є підставою на відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення сторони від сплати судового збору.

Оскільки ОСОБА_1 не надано належних доказів на підтвердження її майнового стану, зокрема що розмір її доходу за 2020 рік не перевищує 5 % від розміру судового збору, що підлягає сплаті за подання цієї касаційної скарги, у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору слід відмовити.

За змістом частини другої статті 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений, в тому числі і за ініціативою суду.

Оскільки вимоги ухвали Верховного Суду від 26 липня 2021 року виконані частково, суд вважає за можливе продовжити строк для усунення недоліків вказаної касаційної скарги, зокрема: уточнити підстави касаційного оскарження, сплатити судовий збір або надати належні докази на підтвердження майнового стану.

Керуючись статтею 8 Закону України «Про судовий збір», статтею 390, частиною другою статті 127 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Миколаївського апеляційного суду від 02 червня 2021 року.

Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору.

Продовжити ОСОБА_1 строк для усунення зазначених в ухвалі Верховного Суду від 26 липня 2021 року недоліків касаційної скарги до 28 жовтня 2021 року, але не більше десяти днів з дня отримання ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали в іншій частині касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя І. Ю. Гулейков