ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

30 грудня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/4034/20

Головуючий у першій інстанції Філатова Л. Б.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1613/21

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

Позивач: ОСОБА_1

Відповідач: ОСОБА_2

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_2

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на заочне рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 21 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, відсотків та трьох відсотків річних, втрат від інфляції (суддя Філатова Л.Б.), ухвалене у м.Чернігів, повний текст рішення складено 21 серпня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь 100 000 грн боргу, а також 45 401,46 грн проценти за користування грошовими коштами, 8 938,13 грн 3% річних за прострочення грошового зобов`язання, 20 160 грн інфляційних втрат (збитків) за порушення грошового зобов`язання. Позов мотивовано тим, що 3 лютого 2017 року відповідач взяв у позивачки в борг грошові кошти в сумі 100 000 грн та зобов`язався їх повернути в повному обсязі до 30 червня 2017 року, про що власноручно склав розписку. Проте, кошти у визначений строк не повернув, неодноразові нагадування позивачки не спонукали відповідача повернути цей борг, у зв`язку з чим ОСОБА_1 і звернулася до суду із цим позовом.

Заочним рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 21 серпня 2020 року позов задоволено в повному обсязі; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в розмірі 100 000 грн, проценти від суми позики в розмірі 45 401,46 грн, втрати від інфляції в розмірі 20 160,00 грн, три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 8 938,13 грн, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн та сплачений судовий збір в сумі 1 745,00 грн, а всього 186 244 грн 59 коп. Рішення суду мотивовано тим, що саме на підтвердження укладення договору позики і передачі грошей була складена розписка від 03.02.2017 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач дійсно брав у борг гроші у відповідачки, але не 100 000 грн, а 60 000 грн, і вже віддав частину боргу, спочатку 5 000 грн і був винен 55 000 грн, але прострочив строк виконання і після цього ОСОБА_1 змусила його переписати розписку на 100 000 грн як гарантію того, що в подальшому він віддасть всю суму 55 000 грн у короткі строки. ОСОБА_2 вказує, що у 2018 році його стан здоров`я значно погіршився, а у 2020 році у нього діагностували онкологічне захворювання і весь 2020 рік та до літа 2021 року він продовжував лікуватися в різних медичних установах по Україні. За доводами відповідача, він не визнає суму позову і вважає, що кошти з нього стягнуто без врахування положень ЦК України про строки позовної давності, незастосування яких призвело до ухвалення рішення, що суттєво порушує вимоги ЦПК України та права відповідача, зокрема на справедливий суд. ОСОБА_2 посилається, що наявна в матеріалах справи розписка не містить умови про сплату 3% річних та інфляції за прострочення суми боргу, а також стягнення будь-яких відсотків за користування коштами, і вказує, що стягнення з нього процентів від суми позики в розмірі 45 401,46 грн взагалі суперечить вимогам ч.2 ст.625 ЦК України. Крім того, відповідач зазначає, що розписка не містить підтвердження факту саме передачі 100 000 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, в заочне рішення суду першої інстанції без змін. Позивачка стверджує, що відповідач брав у неї в борг саме 100 000 грн, а не 60 000 грн. За доводами ОСОБА_1 , після отримання ОСОБА_2 коштів вона жодного разу з ним не спілкувалася ані в телефонному режимі, ані в ході особистої зустрічі. Також позивачка вказує, що відповідач не надав належних та допустимих доказів, що на час розгляду справи у суді першої інстанції (з дати подання позовної заяви по дату прийняття оскаржуваного рішення суду) він не знав і не міг знати про розгляд даної справи або з поважних причин не міг приймати участі у її розгляді, висувати свої доводи та заперечення щодо обставин справи. Надані ним медичні документи за 2019-2020 роки існували на момент розгляду справи місцевим судом, але не були представлені під час розгляду справи. Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що крайній строк повернення боргу було визначено в розписці 30 червня 2017 року, отже перебіг строку позовної давності починався з 1 липня 2017 року і для позивачки закінчувався 30 червня 2020 року. В свою чергу позивачка подала позовну заяву 24 червня 2020 року, а тому строк позовної давності нею не пропущений. До того ж сторона відповідача не заявляла про застосування строків позовної давності.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону частково не відповідає судове рішення суду першої інстанції.

По справі встановлено, що згідно з розпискою від 03 лютого 2017 року ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_1 гроші 100 000 грн, зобов`язувався повернути до 30 червня 2017 року (а.с.7).

Згідно із статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи законних інтересів.

Статтею 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтею 526 ЦК України визначено принцип належного виконання зобов`язання відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Принцип свободи договору, закріплений статтею 627 ЦК України, передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтями 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Частиною другою статті 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постановах від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц, провадження № 61-8792св18, та від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17, провадження № 61-1899св20.

ОСОБА_2 в своїй апеляційній скарзі не заперечує факт написання ним розписки від 03 лютого 2017 року.

На виконання вимог Чернігівського апеляційного суду ОСОБА_1 надано оригінал вказаної розписки (а.с.121). Наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10 серпня 2021 року у справі № 473/995/18 (провадження № 61-6674св21), від 14 липня 2021 року у справі № 266/7291/18-ц (провадження № 61-96св21).

В той же час відповідно до ч.1 ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

З наведеного випливає, що якщо договір позики укладений в письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики.

Договір позики відповідач не оспорював, не просив визнати його недійсним чи удаваним правочином.

Разом з тим, заперечуючи проти позовних вимог, ОСОБА_2 посилався на те, що насправді він брав у борг у ОСОБА_1 не 100 000 грн, а 60 000 грн, частину яких вже віддав, але оскільки прострочив строк виконання, позивачка змусила його переписати розписку на 100 000 грн як гарантію того, що в подальшому він віддасть всю суму 55 000 грн у короткі строки.

Проте, вказані твердження жодними доказами не підтверджено.

З огляду на зазначене, враховуючи наявність у позивачки оригіналу розписки від 03 лютого 2017 року, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки 100 000 грн боргу за договором позики.

Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Установивши, що ОСОБА_2 своєчасно, у встановлений у розписці строк не повернув отримані кошти, суд першої інстанції зробив правильний висновок про стягнення з відповідача на користь позивачки три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 8938,13 грн і втрати від інфляції у розмірі 20 160,00 грн у відповідності до статті 625 ЦК України.

Розрахунок 3% річних та інфляційних втрат ОСОБА_1 проведено вірно. Відповідачем такий розрахунок не спростований, свій розрахунок не надано.

В той же час неможливо погодитися з висновком суду першої інстанції про стягнення процентів від суми позики на рівні облікової ставки НБУ.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частиною 4 статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено правовий висновок про те, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку користування коштами. Право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти припиняється після спливу визначеного договором строку, на який надавалась позика, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Суд першої інстанції не врахував правові висновки, викладені у вказаній постанові Верховного Суду, та залишив поза увагою ту обставину, що право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики.

Встановлено, що строк дії договору позики визначено сторонами до 30 червня 2017 року.

Ураховуючи викладене, нарахування процентів за позикою припинилось після спливу визначеного договором строку позики, тобто 30 червня 2017 року, а тому вимоги позивачки про стягнення процентів, нарахованих з 01 липня 2017 року до 22 червня 2020 року, є необґрунтованими.

У зв`язку з викладеним, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 процентів від суми позики в розмірі 45401,46 гривень з відмовою у задоволенні вказаних позовних вимог.

Щодо строків позовної давності, колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

При цьому законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності.

Отже, заяву про сплив позовної давності може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання - письмового чи усного, що відповідає вимогам наведених статей процесуального законодавства.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21 серпня 2018 року у справі № 0907/2-7453/2011 (провадження № 61-6321св18), від 20 вересня 2019 року у справі № 904/4342/18.

Отже, викладення відповідачем заяви про застосування позовної давності у заяві про перегляд заочного рішення та апеляційній скарзі відповідає вимогам процесуального закону.

Крім того, в оцінці доводів апеляційної скарги щодо застосування до спірних правовідносин позовної давності Чернігівський апеляційний суд враховує правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18).

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Якщо відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, це є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що ухвала судді Новозаводського районного суду м.Чернігова від 08 липня 2020 року про відкриття провадження разом з судовою повісткою про розгляд справи, призначений на 31 липня 2020 року, повернулись від відповідача неврученими (а.с.31). Також повернулась неврученою судова повістка про розгляд справи, призначений на 21 серпня 2020 року (а.с.37).

Копія заочного рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 21 серпня 2020 року була двічі направлена на адресу відповідача, проте лист повернувся неврученим (а.с.47, 48).

У заяві про перегляд заочного рішення представник ОСОБА_2 адвокат Слєпченко С.А. посилався, що кошти з відповідача було стягнуто без врахування положень ЦК України про строки позовної давності, незастосування судом яких призвело до ухвалення рішення, що суттєво порушує вимоги ЦПК України та права відповідача, зокрема права на справедливий суд. Такі самі доводи відповідачем зазначено і в апеляційній скарзі.

Колегія суддів апеляційного суду вважає за можливе визнати вказані доводи такими, що фактично є заявою про застосування позовної давності до спірних правовідносин.

Вбачається, що в розписці визначено кінцевий строк повернення позики 30 червня 2017 року. Отже, право вимоги про повернення коштів у ОСОБА_1 виникло 01 липня 2017 року. Трирічний строк позовної давності закінчувався 30 червня 2020 року.

З позовною заявою ОСОБА_1 звернулася до суду 22 червня 2020 року (згідно з поштовим конвертом на а.с.19), тобто в межах трирічного строку позовної давності.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частинами 1, 2, 6 ст.141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрат, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Вбачається, що ціна позову становить 174 499,59 грн. Позовні вимоги задоволено на 74 % (стягнуто 129 098,13 грн).

ОСОБА_1 при зверненні до суду з позовом сплачено 1745 грн судового збору (а.с.6).

ОСОБА_2 до заяви про перегляд заочного рішення надавав копію довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 07 липня 2021 року, відповідно до якої йому встановлено другу групу інвалідності, інвалідність встановлена на строк до 01 серпня 2021 року (а.с. 62).

Враховуючи, що станом на час ухвалення заочного рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 21 серпня 2020 року відповідачу ще не було встановлено інвалідність, відсутні підстави для звільнення його від сплати судового збору за розгляд справи судом першої інстанції.

Проте, у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог з відповідача належить стягнути на користь позивачки 1291,3 грн (1745 грн х 74%) судового збору за розгляд справи судом першої інстанції.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За клопотанням іншої сторони, суд має право зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Згідно з квитанцією на а.с.14 ОСОБА_1 сплатила 10 000 грн за надані послуги на підставі Договору про надання правової (правничої) допомоги та послуг адвоката від 19 червня 2020 року.

Оскільки позовні вимоги задоволено частково, а відповідач не заявляв про зменшення розміру витрат на правову допомогу, то з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 7400 грн (10 000 грн х 74%) витрат на професійну правничу допомогу.

При зверненні до суду з апеляційною скаргою відповідач мав сплатити 2617,5 грн судового збору (1745 грн х 150%).

Однак, станом на час подання апеляційної скарги ОСОБА_2 мав пільги по сплаті судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Враховуючи, що судовий збір він не сплачував і з урахуванням того, що апеляційна скарга задоволена на 26%, з позивачки належить стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 680,55 грн (2617,5 грн х 26%) за апеляційний розгляд справи.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 376 ч.1 п.4, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 21 серпня 2020 року скасувати в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 процентів від суми позики в розмірі 45401,46 грн та в частині розподілу судових витрат.

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування грошовими коштами.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 7400 грн витрат на професійну правничу допомогу, а також 1291 грн 30 коп. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції, зменшивши при цьому загальний розмір стягнення з 186 244 грн 59 коп. до 137 789 грн 43 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави 680 грн 55 коп. судового збору за апеляційний розгляд справи.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Судді: