Справа № 355/167/21
Провадження № 2/355/443/21
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
Баришівський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді Червонописького В.С.,
секретаря судового засідання Ющенко Л.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в селищі Баришівка Київської області за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, втратила право на користування жилим приміщенням, -
І. Короткий виклад позовних вимог та заперечення проти позову
Позивач ОСОБА_1 (в подальшому позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач) про визнання особи такою, втратила право на користування жилим приміщенням.
В обґрунтування своїх вимог зазначала, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 27 червня 2003 року, а також Свідоцтва про право на спадщину за законом, їй на праві особистої приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 .
У вказаній квартирі із 16.07.2014 року зареєстрований відповідач ОСОБА_2 .
Оскільки відповідач за місцем реєстрації не проживає, просить суд постановити рішення, яким визнати його особою, що втратила право на користування житловим приміщенням.
Відповідач ОСОБА_2 свого відзиву на позовну заяву не надіслав.
ІІ. Заяви та клопотання
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про розгляд справи у її відсутність ( а.с.39)
ІІІ. Процесуальні дії по справі
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 10.02.2021 розгляд даної справи визначено судді Коваленку К.В. (а.с.14).
Ухвалою судді від 25 лютого 2021 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд за правилами загального позовного провадження (а.с.17).
Розпорядженням керівника апарату суду № 589 від 07.07.2021 проведено повторний авторозподіл справи розгляд якої доручено судді Червонопиському В.С. (а.с.31).
30 вересня 2021 року суддею постановлено ухвалу про прийняття справи до свого провадження та призначено до судового розгляду (а.с.34).
ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася надавши суду письмову заяву в якій позов підтримує в повному обсязі, просить справу розглядати за їхньої відсутності (а.с.33).
Відповідач ОСОБА_2 будучи належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, у тому числі шляхом розміщення оголошення про виклик у судове засідання на офіційному сайті Баришівського районного суду Київської області. Однак останній в судове засідання не з`явився, поважності причини своєї неявки суд не повідомив.
Відповідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України, в разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних в ній даних чи доказів.
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
На підставі ст.ст. 280-282 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд даної справи, про що не заперечував позивач, на підставі наявних у ній доказів.
ІV. Встановлені судом фактичні обставини справи та застосовані норми права
Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Зазначені конституційні приписи відображені і на рівні житлового законодавства, зокрема ст.9 Житлового кодексу УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.
При цьому, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться виключно в судовому порядку (згідно зі ст.72 Житлового кодексу УРСР).
Оскільки збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, то під час вирішення цієї категорії справ з`ясуванню підлягають обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності особи.
Відповідно до частин 1 та 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право.
Згідно із ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна).
Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК України). Положення даної статті кореспондуються із частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Разом з цим, ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України регламентують право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на нежитлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Судом безспірно встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири посвідченого приватним нотаріусом Баришівського нотаріального округу Шемчук М.Ф. та зареєстрований в реєстрі за № 2601, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 стали співвласниками квартири АДРЕСА_1 (а.с.6).
Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20.03.2003 ОСОБА_3 належить 1/6 частина квартири, а ОСОБА_1 - 5/6 відповідно (а.с.7).
29 квітня 2014 року державним нотаріусом Баришівської районної державної нотаріальної контори позивачці було видане свідоцтво про право на спадщину за законом.
Спадщина, на яку видано свідоцтво, складалася із 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 .
Таким чином, позивач є повноправним її власником.
Відповідно до довідки виконавчого комітету Баришівської селищної ради №23 від 27.01.2021, окрім позивачки в квартирі із 16.07.2014 прописаний ОСОБА_2 (а.с.9), який, як вбачається із акту обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства з метою підтвердження фактичного місця проживання № 44 від 21.01.2021 року, складеного головними спеціалістами відділу соціального захисту населення Василенко Л. та ОСОБА_4 у вказаній квартирі не проживає із 27 червня 2019 року (а.с.10), а його прописка, перешкоджає позивачці вільно володіти та розпоряджатися своєю власністю.
За таких фактичних обставин, суд вважає, що заявлений позов є обґрунтованим та підлягає до задоволення, оскільки спосіб судового захисту порушеного права, обраний позивачем, не суперечить законодавству і може бути застосований судом.
V. Розподіл судових витрат.
Згідно із статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Приймаючи до уваги ту обставину, що позовні вимоги задоволені повністю, а позивачем при зверненні до суду із позовною заявою сплачено судовий збір в розмірі 908 грн., то вказані кошти підлягають стягненню із відповідача на користь позивача.
Керуючись ст. ст.16,317,321,346,383,391 Цивільного кодексу України, ст. ст.41, 47 Конституції України, ст. ст.12, 13, 76, 81, 141, 259, 280-282 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, втратила право на користування жилим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме, квартирою АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду через Баришівський районний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя В.Червонописький