АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2021 року

м. Чернівці

справа № 727/3770/21

провадження 822/1144/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянди М.І.,

суддів: Одинака О.О., Половінкіної Н.Ю.,

за участю секретаря Конецької Д.Г.,

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач Національний природній парк «Вижницький»,

апеляційні скарги Національного природного парку «Вижницький» (далі-НПП «Вижницький»), ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 06 жовтня 2021 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Одовічен Я.В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до НПП «Вижницький» про визнання незаконним звільнення із займаної посади.

Позов мотивовано тим, що з 13 березня 2018 року він працював у НПП «Вижницький» на посаді провідного юрисконсульта на 0,5 посадової ставки для забезпечення представництва інтересів НПП «Вижницький» в суді.

Наказом №191-К від 31 серпня 2020 року позивачу визначено робоче місце за місцем проживання по АДРЕСА_1 .

29 січня 2021 року в.о. директора НПП «Вижницький» Стратієм В.І. було видано наказ про припинення дистанційної роботи з 31 січня 2021 року, у зв`язку із скасуванням обмежувальних карантинних заходів та зобов`язано ОСОБА_1 надати графік роботи.

З 01 лютого 2021 року по 05 лютого 2021 року та 09 лютого 2021 року було складено акти, якими зафіксовано факт відсутності ОСОБА_1 на робочому місці у ці дні.

Наказом №6-К від 09 лютого 2021 року, виданого т.в.о. директора НПП «Вижницький» ОСОБА_2 , позивача звільнено з роботи з 11 лютого 2021 року, за прогул без поважних причин, згідно з п.4 ст.40 КЗпП України. Підставою його звільнення в наказі зазначено протокол №4 від 08 лютого 2021 року засідання профспілкового комітету Національного природного парку «Вижницький».

На момент звернення до суду із вказаним позовом позивачу не було видано копію наказу про звільнення та трудову книжку.

Просив суд ухвалити рішення, яким: визнати нікчемними акти про порушення трудової дисципліни; визнати незаконним наказ №24-К від 29 січня 2021 року «Про припинення дистанційної роботи з 31 січня 2021 року; скасувати наказ №6-к від 09 лютого 2021 року про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади та зобов`язати відповідача поновити ОСОБА_1 на посаді провідного юрисконсульта.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 06 жовтня 2021 року позов ОСОБА_1 до НПП «Вижницький» про визнання незаконним звільнення із займаної посади задоволено частково.

Визнано незаконним наказ №24-К від 29 січня 2021 року «Про припинення дистанційної роботи».

Скасовано наказ №6-к від 09 лютого 2021 року про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади та зобов`язано НПП «Вижницький» поновити ОСОБА_1 на посаді провідного юрисконсульта.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову мотивовано тим, що наказ №191-к від 31 серпня 2020 року прийнято на період, встановленого постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11 березня 2020 року, карантину та на підставі доповідної записки ОСОБА_1 . Встановлення дистанційного режиму роботи здійснено за погодженням між працівником та власником, а припинення дистанційного режиму роботи - згідно з наказом власника. Крім того, в.о. директором НПП «Вижницький» не було погоджено звільнення ОСОБА_1 з юридичним департаментом Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, а тому відповідачем не було дотримано визначеного порядку звільнення з посади юрисконсульта.

Відмовляючи в задоволенні позову про визнання нікчемними актів про порушення трудової дисципліни, суд першої інстанції дійшов висновком про те, що це є неналежним та неефективним способом захисту прав.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі НПП «Вижницький» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апелянт посилається на те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення неповно та неправильно встановлено всі обставини справи, що мають значення, не надано оцінки доказам, порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

НПП «Вижницький» в апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність погодженого графіку роботи, який зазначено у наказі № 6-к від 12 березня 2018 року.

Також вказує на те, що наказом № 24-к від 29 січня 2021 року не було змінено істотні умови праці позивача, а відповідно і не було необхідності повідомляти про зміну режиму роботи за два місяці.

Також НПП «Вижницький» не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо незастосування до вказаних правовідносин строку позовної давності, так як відповідачу було відомо про наказ №6-к від 09 лютого 2021 року щодо звільнення його з роботи, оскільки зазначений наказ було надіслано на його електронну пошту.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог та стягнення судових витрат скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у вказаній частині в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт вказував на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позовна вимога про визнання актів №17, 18, 19, 20, 21, 22 нікчемними не є неналежним та неефективним способом захисту прав, оскільки вказані акти були підставою його звільнення. Також суд помилково стягнув судові витрати, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судом першої та апеляційної інстанцій

За наказом №6-К від 12 березня 2018 року НПП «Вижницький» ОСОБА_1 було прийнято на роботу на посаду провідного юрисконсульта, на період відпустки основного працівника, з індивідуальним режимом роботи з окладом 3207 гривень (0,5 ставки) (а.с.23).

31 серпня 2020 року наказом НПП «Вижницький» №191-к з 01 вересня 2020 року «Про зміну істотних умов праці на період карантину» провідному юрисконсульту НПП «Вижницький» на період, встановлений постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11 березня 2020 року, карантину та на підставі доповідної записки провідного юрисконсульта ОСОБА_1 було змінено істотні умови праці, а саме, переведено його на дистанційну роботу з можливістю віддаленого доступу до робочого місця та з дотриманням ним встановленого індивідуального режиму роботи (а.с.26).

Визначено робоче місце ОСОБА_1 за його місцем проживання по АДРЕСА_1 , з дотриманням своїх посадових обов`язків в умовах дистанційної роботи.

Зобов`язано ОСОБА_1 упродовж карантинних умов виконувати роботу, доручену роботодавцем. Брати участь у судових засіданнях. Не рідше двох разів на місяць, а саме до 15-числа та в останній день місяця надавати табель обліку робочого часу та звіт про виконану роботу (а.с.26).

Вказаний наказ було доведено до відома ОСОБА_1 шляхом надсилання на електронну пошту (а.с.27).

29 січня 2021 року, на підставі постанови Кабінету Міністрів України №1236 від 09 грудня 2020 року, у зв`язку з послабленням карантину, скасуванням обмежувальних заходів та відновлення роботи громадського транспорту, наказом НПП «Вижницький» №24-К було припинено з 31 січня 2021 року дистанційну роботу провідному юрисконсульту ОСОБА_1 та зобов`язано його приступити до виконання своїх посадових обов`язків з 01 лютого 2021 року, а також надати графік роботи. (а.с.28). Вказаний наказ було доведено до відома ОСОБА_1 шляхом надсилання на його електронну пошту (а.с.29).

З 01 лютого 2021 року по 05 лютого 2021 року та 09 лютого 2021 року складено акти, зі змісту яких вбачається, що ОСОБА_1 у ці дні був відсутній на роботі (а.с.51-55).

ОСОБА_1 було подано заяву від 04 лютого 2021 року, в якій останній повідомив про свою незгоду з актом від 01 лютого 2021 року, а також просив надати відпустку з 05 лютого 2021 року (а.с.49-50). У заяві позивач зазначив, що вважає наказ №24-К від 29 січня 2021 року нікчемним, оскільки карантин в Україні оголошено до 28 січня 2021 року. Наведене підтверджує ту обставину, що ОСОБА_1 був ознайомлений зі змістом наказу №24-К від 29 січня 2021 року.

Наказом №6-К від 09 лютого 2021 року т.в.о. директора НПП «Вижницький» Калинича Т.В. ОСОБА_1 було звільнено з 11 лютого 2021 року за прогул без поважних причин, згідно з ст.40 п.4 КЗпП України з виплатою компенсації за 101 календарний день невикористаної відпустки. Підставою видачі наказу зазначено протокол №4 від 08 лютого 2021 року засідання профспілкового комітету НПП «Вижницький» (а.с.24).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарг та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а апеляційна скарга НПП «Вижницький» - задоволенню частково.

Згідно з частинами першою та шостою статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

У постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14 зроблено висновок, що «звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України та статті 240-1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом».

Відповідно до ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно зі статтею 23 Кодексу трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється за погодженням сторін. Строк трудового договору може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 24 КЗпП України укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Строк, на який працівник наймається на роботу, вказується у наказі про прийняття на роботу, інакше вважатиметься, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором.

Відповідно до Кодексу законів про працю України статтею 40 встановлено підстави звільнення працівника за ініціативою власника або уповноваженого ним органу.

Розірвання трудового договору за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України можливе за таких умов: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП ( 322-08 ), суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Відповідно статтею 139 КЗпП України передбачено, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Трудова дисципліна - це система правових норм, що регулюють внутрішній трудовий розпорядок, встановлюють трудові обов`язки працівників та роботодавця, визначають заохочення за успіхи в роботі й відповідальність за невиконання цих обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано такий захід стягнення як догана або звільнення.

Частиною 1 ст. 148 КЗпП України визначено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення.

Ознакою порушення трудової дисципліни є наявність проступку в діях або бездіяльності працівника.

Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків.

Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку. Водночас вина як одна з ознак порушення трудової дисципліни є цілком необхідною для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності. У законодавстві про працю розкривається зміст категорії вини, не визначаються її види.

Із роз`яснень, викладених у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», вбачається, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Відповідно до висновку Верховного Суду в постанові від 24 січня 2019 року у справі № 515/1087/17 для правомірного накладення дисциплінарного стягнення роботодавцем необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку. Невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності.

Саме на роботодавцеві лежить обов`язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, з яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена вина, як одна із важливих ознак порушення трудової дисципліни. За відсутності вини працівник не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності.

Відповідно до наказу №6-К від 12 березня 2018 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу в НПП «Вижницький» на посаду провідного юрисконсульта на 0,5 ставки.

Відповідно до ст.56 КЗпП України за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. Робота на умовах неповного робочого часу не тягне за собою будь-яких обмежень обсягу трудових прав працівників.

Із наказу №6-К від 12 березня 2018 року вбачається, що ОСОБА_1 встановлено індивідуальний режим роботи (графік додається), однак відповідач НПП «Вижницький» копію погодженого графіку роботи ОСОБА_1 ні суду першої інстанції, ні апеляційної інстанції не надав.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що графік роботи ОСОБА_1 сторонами не погоджувався.

Наказом № 191-К від 31 серпня 2020 року «Про зміну істотних умов праці на період карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11 березня 2020 року та на підставі доповідної записки ОСОБА_1 , останньому було змінено істотні умови праці, а саме, переведено на дистанційну роботу з можливістю віддаленого доступу до робочого місця та встановлено індивідуальний режим роботи, також визначено робоче місце ОСОБА_1 , за місцем його проживання, по АДРЕСА_1 .

Вказаний наказ про встановлення дистанційного режиму роботи було видано за погодженням між працівником та власником, прийнято на період, встановленого постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11березня 2020 року, карантину в Україні.

Наказом № 24-К від 29 січня 2021 року «Про припинення дистанційної роботи для провідного юрисконсульта НПП «Вижницький» ОСОБА_1 », на підставі постанови Кабінету Міністрів України №1236 від 09 грудня 2020 року, у зв`язку з послабленням карантину, скасуванням обмежувальних заходів та відновлення роботи громадського транспорту, з 31 січня 2021 року припинено дистанційну роботу та зобов`язано ОСОБА_1 приступити до виконання своїх посадових обов`язків з 01 лютого 2021 року, згідно з колективним договором та правилами внутрішнього розпорядку, а також надати графік роботи.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» від 11 березня 2020 року №211 (зі змінами, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 року №239 та від 22 квітня 2020 року №291), відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 року, установлено з 12 березня до 11 травня 2020 року на усій території України карантин, який неодноразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України та діє і на даний час.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Таким чином, зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведено наявність змін в організації виробництва і праці. Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 582/1001/15-ц, провадження № 14-286цс18.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вимоги ст.32 КЗпП України роботодавцем дотримані не були, працівника не було повідомлено про зміну режиму роботи за два місяці, а також не одержано його згоду на зміну істотних умов праці в інший термін.

Також суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, про те, що відповідачем не було дотримано порядку звільнення ОСОБА_1 , виходячи з такого.

Наказом Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України №98 від 31 серпня 2020 року було затверджено Положення про національний природний парк «Вижницький».

Згідно з п.3.7 Положення про національний природний парк «Вижницький», директор призначає на посаду та звільняє з дотриманням вимог законодавства заступників директора за погодженням із Міністерством захисту довкілля та природних ресурсів України, керівника юридичної служби (юрисконсульта відповідної категорії, який виконує функції юридичної служби в установі) за погодженням з керівником юридичної служби Міндовкілля.

Відповідно до пункту 1.2 посадової інструкції провідного юрисконсульта НПП «Вижницький», затвердженої в.о. директора НПП «Вижницький» Стратієм В.І. від 21 жовтня 2020 року, провідний юрисконсульт призначається на посаду і звільняється з посади наказом директора за погодженням з юридичним департаментом Міністерства.

Матеріали справи не містять відомостей, що представником відповідача було отримано погодження керівника юридичної служби Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України на звільнення ОСОБА_1 директором НПП «Вижницький».

Рішення суду першої інстанції про зобов`язання відповідача поновити ОСОБА_1 на посаді провідного юрисконсульта, підлягає зміні з прийняттям судом апеляційної інстанції рішення про поновлення ОСОБА_1 на посаді провідного юрисконсульта НПП «Вижницький», оскільки скасування наказу про звільнення працівника автоматично тягне за собою поновлення його на роботі.

Отже, прийняття судом першої інстанції рішення про зобов`язання НПП «Вижницький» поновити ОСОБА_1 на посаді провідного юрисконсульта, є помилковим, оскільки в разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій.

Щодо доводів НПП «Вижницький» про те, що суд першої інстанції помилково не застосував до спірних правовідносин строк позовної давності, слід зазначити наступне.

Відповідно до положень частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Отже, для встановлення початку перебігу строку у справах про звільнення визначальними є такі юридично значимі обставини, як вручення копії наказу про звільнення або день видачі трудової книжки. Тобто для такої категорії трудових спорів встановлено спеціальне правило обчислення початку строку виникнення права на звернення до суду, відмінне від загального правила, за яким виникнення цього права пов`язується з моментом, коли працівник дізнався або за всіма обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 04 березня 2021 року у справі № 200/19460/16-ц, провадження № 61-11547св19.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що на момент звернення позивача до суду з позовом, йому не було вручено копію наказу про звільнення та трудову книжку. Отже, строк звернення до суду ОСОБА_1 не пропущено.

Посилання НПП «Вижницький» на те, що позивач знав про наказ №6-к від 09 лютого 2021 року, оскільки отримав його на електронну пошту, є безпідставним з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги».

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 21 березня 2019 року у справі № 568/879/17 (провадження № 61-45041св18), «місцевим судом, на виконання вимог частини п`ятої статті 100 ЦПК України, обґрунтовано не було взято до уваги надані відповідачем паперові копії електронного доказу - знімків вмісту екрана монітора, у зв`язку із неподанням їх оригіналів та поставлення позивачем під сумнів відповідність таких копій оригіналу».

Відповідно до наведених положень Закону оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора.

Отже, посилання НПП «Вижницький» на те, що ОСОБА_1 отримав на свою електронну пошту копію наказу №6-к від 09 лютого 2021 року про його звільнення є безпідставним, оскільки копія знімку вмісту екрана монітора є неналежним доказом того, що позивач отримав копію зазначеного наказу.

НПП «Вижницький» не надав належних та допустимих доказів того, що позивач отримав, ознайомився з наказом про його звільнення або отримав трудову книжку.

Що стосується посилання НПП «Вижницький» в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність погодженого графіку роботи, який зазначено у наказі № 6-к від 12 березня 2018 року, є безпідставним, оскільки відповідачем такий графік суду не надано.

Що доводів апеляційної скарги НПП «Вижницький» про те, що наказом № 24-к від 29 січня 2021 року не було змінено істотні умови праці позивача, а відповідно і не було необхідності повідомляти про зміну режиму роботи за два місяці, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.3 ст. 32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Як убачається зі змісту наказу № 24-к від 29 січня 2021 року було припинено дистанційну роботу позивача, встановлену наказом № 191-к від 31 серпня 2020 року, на період карантину, що вказує на зміну істотних умов праці, оскільки установлений карантин, з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, на усій території України неодноразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України та діє і на цей час.

Отже, висновок суду першої інстанції про порушення НПП «Вижницький» вимог ч.3 ст. 32 КЗпП України є обґрунтованим та відповідає нормам трудового законодавства.

Наведені в апеляційній скарзі НПП «Вижницький» доводи зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції щодо встановлення обставин справи та тлумачення норм матеріального й процесуального права на свій розсуд, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції.

Що стосується позовної вимоги про визнання нікчемними актів про порушення трудової дисципліни ОСОБА_1 .

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині визнання нікчемними актів про порушення трудової дисципліни ОСОБА_1 , суд першої інстанції вказав, що ці акти безпосередньо не встановлюють для позивача будь-яких обов`язків

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України у справі N 6-4ц11 (постанова від 06 червня 2011 року), а також у справі N 6-26441св09, як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Складені відповідачем акти про порушення трудової дисципліни є лише фіксацією порушення, а тому оскарження лише факту їх складання, які не встановлюють для позивача будь-яких обов`язків, не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту прав.

Зазначені документи (акти) можуть бути визнані як доказ (із наданням йому відповідної оцінки судом під час вирішення іншого спору), при вирішенні якого суд зобов`язаний дати оцінку щодо дійсності цього акту.

Такий висновок зроблено судом з урахуванням правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2019 (справа № 522/12901/17-ц, провадження № 14-503цс18).

Отже, вказані акти є лише фіксацією виявленого порушення, а тому їх оскарження не передбачено чинним законодавством як способу захисту порушених прав.

Вказане також спростовує доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що ним обрано неналежний спосіб захисту.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції помилково стягнув з нього судовий збір слід зазначити наступне.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

За змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР«Про оплату праці» середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця та не входить до структури заробітної плати.

Пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та за час вимушеного прогулу під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18).

Таким чином, позивачі мають пільги зі сплати судового збору виключно за позовними вимогами, що стосуються стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. За іншими позовними вимогами у трудових спорах позивачі від сплати судового збору не звільняються.

Отже, ОСОБА_1 не звільнений від сплати судового збору за за подання до суду позовної заяви про визнання нікчемними актів про порушення трудової дисципліни.

А тому суд першої інстанції правильно здійснив розподіл судових витрат.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 не звільнений від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви про визнання нікчемними актів про порушення трудової дисципліни, то слід стягнути з позивача на користь держави судовий збір за подання до суду апеляційної скарги.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п. 1ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи викладене, рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання НПП «Вижницький» поновити ОСОБА_1 на посаді провідного юрисконсульта слід змінити, а в решті рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Національного природного парку «Вижницький» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 06 жовтня 2021 року в частині зобов`язання Національного природного парку «Вижницький» поновити ОСОБА_1 на посаді провідного юрисконсульта змінити.

Поновити ОСОБА_1 на посаді провідного юрисконсульта Національного природного парку «Вижницький».

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави 1362 гривні судовий збір за подання до суду апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови 31 грудня 2021 року.

Головуючий М.І. Кулянда

Судді: О.О. Одинак

Н.Ю. Половінкіна