ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/4520/21 Головуючий у 1-й інстанції Грицай К.М.
Провадження № 22-ц/817/1225/21 Суддя - доповідач - Храпак Н.М.
Категорія - 305010000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Костів О. З., Парандюк Т. С.,

за участю секретаря - Стецюк М.А.

та сторін: позивача ОСОБА_1 , його представника адвоката Вароди П.Б., представника відповідача КНП ТРФМЦ ТОР адвоката Нужди Ф.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/4520/21 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Вароди Павла Борисовича на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 вересня 2021 року, ухваленого суддею Грицай К.М., повний текст якого складений 08 вересня 2021 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Тернопільський регіональний фтизіопульмонологічний медичний центр Тернопільської обласної ради про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням з роботи, -

В С Т А Н О В И В:

у березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Комунального некомерційного підприємства Тернопільський регіональний фтизіопульмонологічний медичний центр Тернопільської обласної ради про стягнення грошової компенсації в сумі 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди завданої незаконним звільненням з роботи, а також понесені судові витрати по справі.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що 21 січня 1994 року його прийнято безстроково на роботу в Тернопільський облтубдиспансер на посаду лікаря-фтизіохірурга згідно наказу №4 від 21 січня 1994 року. 31 грудня 2019 року позивача ОСОБА_1 звільнено із займаної посади за ч.1 ст.40 КЗпП України згідно наказу №93 від 03 грудня 2019 року. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 липня 2020 року, яке змінено постановою Тернопільського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року, у справі №607/1383/20, скасовано наказ Генерального директора (головного лікаря) Комунального некомерційного підприємства Тернопільський регіональний фтизіопульмонологічний медичний центр Тернопільської обласної ради №93 від 03 грудня 2019 року Про припинення трудового договору, яким звільнено ОСОБА_1 , з посади лікаря хірурга торакального фтизіохірургічного відділення з 31 грудня 2019 року на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді лікаря хірурга торакального фтизіохірургічного відділення Комунального некомерційного підприємства Тернопільський регіональний фтизіопульмонологічний медичний центр Тернопільської обласної ради. Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства Тернопільський регіональний фтизіопульмонологічний медичний центр Тернопільської обласної ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 01 січня 2020 року по 31 липня 2020 року включно в сумі 101 163 гривень, дану суму виплат зазначено без урахування податків та зборів. Вважає, що внаслідок незаконного звільнення зазнав моральної шкоди, яка виразилася у спричиненні йому важкого психологічного стресу. Судовий розгляд справи про поновлення позивача на роботі відповідача тривав 12 місяців. Моральна шкода відповідачем полягає у наступному: у фізичному болю та стражданнях, яких позивач ОСОБА_1 зазнав у зв`язку із значним ушкодженням його здоров`я - вперше виниклої ішемічної хвороби серця. Стенокардії напруги. III ФК, Дилятація Лівого Передсердя, що підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого №2058/807 від 20 грудня 2019 року та випискою сімейного лікаря від 23 січня 2020 pоку; у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього самого, а саме звільнення його з роботи відповідачем КНП ТРФПМЦ ТОР за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України з порушенням статей 42, 43, 49-2, 252 КЗпП України, чим було допущено порушення трудових прав позивача, що згідно статті 235 КЗпП України стало підставою для його поновлення на роботі судом; у припиненні честі і гідності позивача, а також, його ділової репутації як фізичної особи, порушення нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми та інших негативних наслідків. Глибину його душевних страждань складно описати, але вони є очевидно глибокими за вищеозначених обставин. Зазначає, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв адекватною виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Оскільки на сьогодні не визначено методів розрахунку розміру відшкодування моральної шкоди, не передбачено і не існує жодної формули чи моделі, яка б допомогла об`єктивно встановити розмір моральної шкоди, відтак, позивач вважає, що сума 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень в рахунок відшкодування йому моральної шкоди завданої законним звільненням його, як висококваліфікованого медичного спеціаліста, з роботи відповідачем КНП ТРФПМЦ ТОР у повній мірі відповідає критеріям адекватності, виваженості, розумності і справедливості.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 вересня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Тернопільський регіональний фтизіопульмонологічний медичний центр Тернопільської обласної ради про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням з роботи відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Варода Павло Борисович просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 вересня 2021 року у справі №607/4520/21 і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, а також, стягнути судові витрати по справі, посилаючись на те, що воно постановлено з неправильним застосуванням та порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги представник ОСОБА_1 адвокат Варода П.Б. зазначив, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті та з урахуванням інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Вказує, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 липня 2020 року, яке змінено постановою Тернопільського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року, у справі №607/1383/20, його поновлено на роботі, стягнуто середній заробіток. Дане рішення суду набрало законної сили 14 грудня 2020 року, а позивач звернувся із позовом до суду 15 березня 2021 року, тобто, в межах трьох місяців з дня набрання законної сили рішення суду, яким встановлено обставину незаконності звільнення його з роботи, а суд першої інстанції необґрунтовано застосував строк звернення до суду.

Комунальне некомерційне підприємство Тернопільський регіональний фтизіопульмонологічний медичний центр Тернопільської обласної ради своїм правом на відзив не скористалося.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник адвокат Варода П.Б. апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на доводи викладеній в ній.

Представник КНП ТРФМЦ ТОР адвокат Нужда Ф.Т. апеляційної скарги не визнав, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Заслухавши пояснення сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з таких мотивів.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду оскаржується позивачем лише в частині застосування строку звернення до суду, в іншій частині рішення суду не оскаржується, тому колегія суддів переглядає законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 21 січня 1994 року працював на посаді лікаря-фтизіохірурга Тернопільського облтубдиспансера.

01 січня 2009 року ОСОБА_1 переведено на посаду лікаря хірурга торакального фтизіо-хірургічного відділення згідно наказу №81 від 29 грудня 2008 року.

31 грудня 2019 року ОСОБА_1 звільнено на підставі ч.1 ст.40 КЗпП України, згідно наказу №93-к про припинення трудового договору (контракту) від 03 грудня 2019 року, виданого Генеральним директором (головним лікарем) КНП Тернопільський регіональний фтизіопульмонологічний медичний центр ТОР Рудиком В.Д. (а.с. 14).

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 липня 2020 року, яке змінено постановою Тернопільського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року, у справі №607/1383/20, скасовано наказ Генерального директора (головного лікаря) Комунального некомерційного підприємства Тернопільський регіональний фтизіопульмонологічний медичний центр Тернопільської обласної ради №93 від 03 грудня 2019 року Про припинення трудового договору, яким звільнено ОСОБА_1 , з посади лікаря хірурга торакального фтизіо-хірургічного відділення з 31 грудня 2019 року на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді лікаря хірурга торакального фтизіохірургічного відділення Комунального некомерційного підприємства Тернопільський регіональний фтизіопульмонологічний медичний центр Тернопільської обласної ради. Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства Тернопільський регіональний фтизіопульмонологічний медичний центр Тернопільської обласної ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 01 січня 2020 року по 31 липня 2020 року включно в сумі 101 163 гривень, дану суму виплат зазначено без урахування податків та зборів (а.с. 15-29).

Згідно виписки сімейного лікаря від 23 січня 2020 року та виписки із медичної карти стаціонарного хворого №2058/807 (а.с. 34-35) з 16 грудня 2019 року по 20 грудня 2019 року ОСОБА_1 перебував на лікуванні у зв`язку із стенокардією напруги. III ФК, дилатацією Лівого Передсердя.

Довідкою від 26 травня 2021 року, виданою психоаналітиком ОСОБА_2 , підтверджено, що у ОСОБА_1 діагностовано Посттравматичний стресовий розлад, змішаний депресивно-тривожний синдром, який пов`язаний із звільненням з його місця роботи 31 грудня 2019 року (а.с. 70).

Наказом від 03 серпня 2020 року №46 генерального директора Комунального некомерційного підприємства Тернопільський регіональний фтизіопульмонологічний медичний центр Тернопільської обласної ради скасовано наказ Про звільнення ОСОБА_1 від 03 грудня 2019 року №93 та позивач поновлений на роботі. З даним наказом ОСОБА_1 ознайомився 03 серпня 2020 року, що підтверджено його особистим підписом у графі про ознайомлення з наказом (а.с. 57-58).

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив із того, що судом установлено факт тривалого порушення трудових прав позивача у зв`язку із незаконним звільненням позивача з роботи. Зазначені обставини призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагали від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, тобто позивачу було завдано моральної шкоди. Заперечення представника відповідача про те, що факт незаконного звільнення з роботи не тягне за собою відшкодування моральної шкоди, оскільки він усунеться відшкодуванням втрачено заробітку і поновленням на роботі, суд не взяв до уваги, оскільки компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Також суд не взяв до уваги заперечення відповідача, що позивачем не надано належних та допустимих доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки вони спростовані дослідженими в судовому засідання письмовими доказами, медичними документами та показами свідків: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Суд критично оцінив покази свідків: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 щодо того, що внаслідок звільнення ОСОБА_1 не зазнав моральних страждань, оскільки як пояснили дані свідки, вони не бачили позивача за період звільнення його з роботи.

Проте суд відмовив у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем ОСОБА_1 пропущені строки, передбачені ч.1 ст.233 КЗпП України. Суд вважав, що позивач був поновлений на роботі та ознайомився із відповідним наказом 03 серпня 2020 року, тобто 03 серпня 2020 року він дізнався про незаконність його звільнення та про порушення свого права, тому з 04 серпня 2020 року почався перебіг строку (три місяці) звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору з вимогою про відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів, з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 пропущені строки, передбачені ч.1 ст.233 КЗпП України погодитися не може, виходячи з такого.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Частиною другою статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Статтею 233 КЗпП України визначено день, з якого слід обчислювати строк для звернення до суду з позовом про захист порушеного трудового права.

Виходячи зі змісту частини першої статті 233 КЗпП України, вважливо розрізняти початок перебігу строку для звернення до суду залежно від виду позовних вимог: вимог у справах про звільнення та інших вимог працівника.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, у справі №1-5/2012 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_8 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу вирішено: в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Колегія суддів вважає, що строк звернення до суду слід рахувати від моменту набрання законної сили рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 липня 2020 року, а саме з 14 грудня 2020 року,коли рішення набрало законної сили, оскільки в цей день позивач дізнався, що дійсно порушено його право на працю. З позовом про відшкодування моральної шкоди позивач звернувся 15 березня 2021 року, тобто в межах тримісячного строку звернення до суду.

Щодо розміру відшкодування моральної шкоди. Цивільне законодавство передбачає загальні принципи встановлення розміру такого відшкодування. Зокрема, у частині 3 статті 23 ЦК України зазначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потрпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди. Якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Судом установлено факт тривалого (протягом року) порушення трудових прав позивача у зв`язку із незаконним звільненням його з роботи. Зазначені обставини призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагали від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, тому враховуючи вимоги розумності і справедливості, колегія суддів прийшла до висновку, що слід стягнути з Комунального некомерційного підприємства Тернопільський регіональний фтизіопульмонологічний медичний центр Тернопільської обласної ради в користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану незаконним звільненням з роботи в розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Вароди Павла Борисовича слід задовольнити частково, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 вересня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Тернопільський регіональний фтизіопульмонологічний медичний центр Тернопільської обласної ради про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням з роботи задовольнити частково.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства Тернопільський регіональний фтизіопульмонологічний медичний центр Тернопільської обласної ради в користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану незаконним звільненням з роботи в розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень.

Згідно з ч.1 та п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються: у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 при подачі позовної заяви (1 500 (одна тисяча п`ятсот) гривень) та апеляційної скарги (2 250 (дві тисячі двісті п`ятдесят) гривень) було сплачено судовий збір у загальній сумі 3 750 (три тисячі сімсот п`ятдесят) гривень, а апеляційний суд частково задоволив його позов, що у відсоткову співвідношенні становить 3,33%, тому колегія суддів вважає за необхідне стягнути із Комунального некомерційного підприємства Тернопільський регіональний фтизіопульмонологічний медичний центр Тернопільської обласної ради в користь ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір у розмірі 124 (сто двадцять чотири) гривні 88 копійок за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій.

Зважаючи на те, що предметом апеляційного оскарження є рішення у справі, що стосується відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням з роботи, ціна позову у якій не перевищує 250 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому відповідно до частини 3 статті 389 ЦПК України судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Вароди Павла Борисовича задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 вересня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Тернопільський регіональний фтизіопульмонологічний медичний центр Тернопільської обласної ради про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням з роботи задовольнити частково.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства Тернопільський регіональний фтизіопульмонологічний медичний центр Тернопільської обласної ради в користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану незаконним звільненням з роботи в розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень.

Стягнути із Комунального некомерційного підприємства Тернопільський регіональний фтизіопульмонологічний медичний центр Тернопільської обласної ради в користь ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір у розмірі 124 (сто двадцять чотири) гривні 88 копійок за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення виготовлений 28 грудня 2021 року.

Головуючий

Судді