Справа № 369/6293/21
Провадження № 2/369/4106/21
РІШЕННЯ

Іменем України

24.09.2021 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі: головуючого судді Янченка А.В., при секретарі судового засідання Безкоровайній М.Л. розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми та інфляційних витрат, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач Акціонерне Товариство «Альфа-Банк» звернулось до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) про стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми та інфляційних витрат.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 15.02.2008 року між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 700003839 відповідно до умов якого останній отримав кредит у сумі 46 769 дол. США 00 центів.

15.02.2008 року між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 700003839-П за яким остання поручилась за виконання ОСОБА_1 обов`язків за основним договором №700003839 від 15.02.2008 року.

Свої зобов`язання за кредитним договором позивач виконав в повному обсязі надавши грошові кошти. Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконав в результаті чого утворилась заборгованість.

12 вересня 2012 року Києво-Святошинським районним судом Київської області прийнято рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором № 700003839 від 15 лютого 2008 року солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» у сумі 787 129 (сімсот вісімдесят сім тисяч сто двадцять дев`ять) грн. 68 коп.

Однак, відповідачами рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12.09.2012 року належним чином не виконується та заборгованість за кредитним договором не стягнуто.

У зв`язку із набуттям чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення ведення бізнесу та залучення інвестицій емітентами цінних паперів», з метою відповідності нормам чинного законодавства України Закрите акціонерне товариство «Альфа-Банк» переіменовано на Акціонерне товариство «Альфа-Банк».

Згідно розрахунку 3 відсотки річних від простроченої суми становить 203 641 (двісті три тисячі шістсот сорок один) грн. 92 коп.

Сума за розрахунком інфляційних збитків становить 148 452 (сто сорок вісім тисяч чотириста п`ятдесят два) грн. 53 коп.

Загалом розмір штрафних санкцій, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, які мають бути застосовані до відповідачів становить 352 094 (триста п`ятдесят дві тисячі дев`яносто чотири) грн. 45 коп.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10.06.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання.

У підготовче судове засідання позивач не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує.

Відповідачі у підготовче судове засідання не з`явилися, відзиву на позов не подали, про причини неявки суд не повідомили.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25.08.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 24.09.2021 року.

Суд, дослідивши матеріали справи та наявні в ній письмові докази, приходить до висновку що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступного.

Відповідно до рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 вересня 2012 року заборгованість ОСОБА_1 , ОСОБА_2 за кредитним договором № 700003839 від 15 лютого 2008 року становить 787 129 (сімсот вісімдесят сім тисяч сто двадцять дев`ять) грн. 68 коп.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002р. у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 р. у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004р. по справі „Шмалько проти України" (заява №60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина „судового розгляду".

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України у конструкції ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Кодексу. Відтак приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а так само й на грошові зобов`язання, що виникли на підставі рішення суду та за своєю правовою природою є цивільно-правовими.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань.

Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), відступаючи від висновку Верховного Суду України, зокрема викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Отже, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) мають невиконане грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 вересня 2012 року про стягнення заборгованості.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

У постанові від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15 Верховний Суд дійшов такого правового висновку, що стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК. Наведена вище правова позиція підтримується висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18), від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (14-16цс18).

У постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14 викладена схожа правова позиція Верховного Суду України: нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Так, згідно з пунктом 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому у пункті 6.20 зазначеної постанови Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що термін "користування чужими грошовими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Таким чином у справі №910/1238/17 Великою Палатою Верховного Суду чітко розмежовано поняття "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами" та "проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами", причому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною 2 статті 625 ЦК України.

Отже, правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України.

Враховуючи відповідні висновки Великої Палати Верховного суду, приходить до висновку про обґрунтованість вимог позову що стосуються стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність задоволення вимог позову повністю.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідачів порівну.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-81, 82, 141, 263-265, 268, 273, 274, 279 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми та інфляційних витрат задовольнити повністю.

Солідарно стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» три проценти річних від простроченої суми заборгованості та інфляційні витрати за останні 3 роки у сумі 352 094 (триста п`ятдесят дві тисячі дев`яносто чотири) грн. 45 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» 2 640 (дві тисячі шістсот сорок гривень) 42 коп. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Альфа - Банк» 2 640 (дві тисячі шістсот сорок гривень) 42 коп. судового збору.

Найменування сторін:

Позивач: Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (03150, місто Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 100; ідентифікаційний код 23494714).

Відповідач 1: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Відповідач 2: ОСОБА_2 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено: 24.09.2021 року.

Суддя А.В. Янченко