Номер справи місцевого суду: 503/258/21
Головуючий у першій інстанції Вороненко Д. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2021 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, на рішення Кодимського районного суду Одеської області, постановлене під головуванням судді Вороненко Д.В. 10 червня 2021 року у м. Кодима Одеської області, -

встановила:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до АТ «Українська залізниця» про скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а.с. 1-10).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що його трудова діяльність у П АТ «Українська залізниця» почалася з 03 липня 2013 року. При цьому, між позивачем та ПАТ «Українська залізниця» склалися сталі трудові відносини, що були оформлені контрактом, про що свідчать записи в трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 . 15 січня 2016 року між пасажирським вагонним депо станції Одеса - Головна регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» в особі виконуючого обов`язки начальника Лобойко Дмитра Леонідовича та ОСОБА_1 було укладено контракт № 08, внаслідок чого на підставі наказу № 21-ОС від 14 січня 2016 р. позивача було прийнято до Виробничого підрозділу Служби пасажирських перевезень «Пасажирське вагонне депо станції Одеса-Головна» регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» на посаду провідника пасажирського вагона. За час роботи, ОСОБА_1 сумлінно виконував свою роботу, не було порушень трудової дисципліни. За два місяці до закінчення строку контракту, позивачем було подано заяву щодо продовження дії контракту, відповідно до умов, що визначені п.21 контракту № 08 від 15 січня 2016 року. При цьому, пропозиції Комісії відокремленого підрозділу по укладенню носять рекомендаційний характер і не можуть бути підставою для звільнення. Водночас, його не було ознайомлено з даними висновками. 14 січня 2021 року, під час тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 , на підставі наказу № 21/ОС від 13 січня 2021 року, останнього було звільнено за п. 2 ст. 36 КЗпП України. Про припинення трудових відносин ОСОБА_1 не було попереджено за розумний строк. Внаслідок зазначеного позивач вважав наказ про припинення з ним трудового договору незаконним та таким, що підлягає скасуванню, із поновленням його на займаній раніше посаді. Крім того, позивач вважав, що на підставі ст. 235 КЗпП України, за час вимушеного прогулу в період з 15 січня 2021 року, ОСОБА_1 підлягає сплаті середній заробіток, який, за його розрахунком, становить 7853,82 грн.

Рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 10 червня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено (а.с. 149-154).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апеляційна скарга мотивована тим, що прийняття наказу про звільнення відбулось за час тимчасової непрацездатності позивача, що не відповідає положенням ст. 40 КЗпП України, а видавник наказу про звільнення позивача від 13 січня 2021 року порушив згадану норму трудового законодавства(а.с. 170-180).

Сторони про розгляд справи на 14 грудня 2021 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи, 15 січня 2016 року між пасажирським вагонним депо станції Одеса - Головна регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» в особі виконуючого обов`язки начальника Лобойко Дмитра Леонідовича та ОСОБА_1 було укладено контракт № 08, шляхом його підписання, про що свідчить копія відповідного контракту (а.с.11-16).

При цьому, підпунктом «а» пункту 17 розділу 6. Зміни, припинення та розірвання контракту» вище вказаного контракту, сторонами було погоджено, що останній припиняється, серед іншого, після закінчення строку дії контракту.

Водночас пункт 21 розділу 6. Зміни, припинення та розірвання контракту вищевказаного контракту, сторонами було погоджено, що за два місяці до закінчення строку чинності контракту він може бути за згодою сторін продовжений або укладений на новий строк. Рішення про продовження строку контракту, укладення його на новий строк або припинення трудового договору у зв`язку з закінченням строку дії контракту приймається роботодавцем з урахуванням пропозиції Комісії по укладенню та аналізу виконання умов контрактів, до складу якої входять представники професійної організації, членом якої є працівник.

В свою чергу, у пункті 22 розділу 7. Термін дії та інші умови контракту вказаного контракту, сторонами було погоджено строк його дії з 15 січня 2016 по 14 січня 2017 року включно.

14 січня 2019 року закінчувався термін дії контракту № 8, у зв`язку із чим та за угодою сторін, контракт був продовжений до 14 січня 2021 року включно, що підтверджується копією додаткової угоди до контракту від 14 січня 2016 року № 8 (а.с.17).

Згідно частини першої статті 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до пункту 2 ст. 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

В свою чергу, пункти 2 і 3 статті 23 КЗпП України передбачають, що трудовий договір може бути на визначений строк, встановлений за погодженням сторін, або таким, що укладається на час виконання певної роботи.

З матеріалів справи вбачається, що 13 січня 2021 року АТ «Українська залізниця» було видано наказ № 21/ОС про звільнення ОСОБА_1 14 січня 2021 року на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку з закінченням строку трудового договору, про що свідчить відповідний запис за № 14, зроблений у трудовій книжці (а.с.23), та вказане не заперечується відповідачем.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що рішення про звільнення позивача ОСОБА_1 14 січня 2021 року було прийнято відповідно до умов укладеного контракту та з дотриманням ст. 23, 36 КЗпП України.

Зазначений висновок суду повному обсязі узгоджується із висновками, зробленими Верховним Судом у постанові від 26 грудня 2018 року у справі № 640/498/17 (провадження № 61-5428св18), згідно із якими припинення трудового договору по закінченні строку не потребує заяви чи якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він вже виразив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. Одночасно він виразив і волю на припинення такого трудового договору по закінченні строку, на який він був укладений. Звільнити працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору можна як у період тимчасової непрацездатності, так і в період перебування його у відпустці, оскільки частиною третьою статті 40 КЗпП України встановлено заборону щодо звільнення працівників у період тимчасової непрацездатності та перебування у відпустці лише з ініціативи роботодавця, тобто з підстав, передбачених у статтях 40, 41 КЗпП України.

Посилання позивача на ту обставину, що про припинення трудових відносин його не було попереджено за розумний строк, судом вірно оцінено критично, оскільки умовами пункту 21 розділу 6. Зміни, припинення та розірвання контракту укладеного контракту було передбачено його продовжений або укладення на новий строк, за згодою сторін, за два місяці до закінчення строку його чинності. Таким чином, не продовживши контракт та не уклавши його на новий строк за два місяці до закінчення строку його чинності, тобто до 14 листопада 2020 року, позивач ОСОБА_1 мав обґрунтовані підстави передбачати у цьому ту обставину, що контракт з ним не буде продовжено на строк після 14 січня 2021 року.

Також, судом вірно критично оцінено доводи позивача щодо його не ознайомлення з висновками Комісії по укладенню та аналізу виконання умов контрактів, так як суду не надано доказів наявності у роботодавця такого обов`язку, зокрема документа або угоди, які б передбачали даний обов`язок.

Крім того, необґрунтованими є доводи позивача щодо порушення процедури звільнення позивача в наслідок порушення відповідних положень Статуту АТ «Українська залізниця», зокрема прийняття рішення про звільнення позивача не тією особою (органом), який мав на це право, так як позивачем на підтвердження даної обставини суду не надано копії Статуту АТ «Українська залізниця» або відповідних витягів з нього. В свою чергу посилання представника позивача у відповіді на відзив на те, що відповідачем не надано суду жодних доказів, які б підтверджували додержання належних процедури та порядку звільнення позивача із займаної посади, зокрема не надано відповідного протоколу зборів членів правління, є безпідставними, так як в позовній заяві позивач не обґрунтовував незаконність оскаржуваного наказу роботодавця зі згаданих підстав, що в свою чергу не вимагало від відповідача спростування даних обставин та надання доказів на підтвердження цих спростувань.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування наказу про припинення трудового договору та поновлення на посаді задоволенню не підлягали, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що, відповідно, не могли бути задоволені і похідні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що прийняття наказу про звільнення відбулось за час тимчасової непрацездатності позивача, що не відповідає положенням ст. 40 КЗпП України, а видавник наказу про звільнення позивача від 13 січня 2021 року порушив згадану норму трудового законодавства.

Колегія суддів враховує, що позивачем надано доказ на підтвердження того факту, що на час звільнення 14 січні 2021 року ОСОБА_1 був тимчасово непрацездатним у зв`язку з знаходженням на лікарняному (а.с. 108-зв.), однак хвороба позивача не могла бути перепоною для звільнення позивача з підстав, наведених нижче.

Так, у постанові Верховного суду від 29 квітня 2021 року у справі № 266/3163/16-ц судом касаційної інстанції зазначено наступне.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП, підставами припинення трудового договору є закінчення строку трудового договору (пункти 2, 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення.

У нормі права передбачено підставу припинення трудового договору, що укладався на певний строк. А саме: у тих випадках, коли трудовий договір укладався до настання певного факту, такий договір вважається укладеним на певний строк. Тому, настання обумовленого факту є підставою для припинення трудового договору у зв`язку зі закінченням строку.

Звільнення у зв`язку зі завершенням дії контракту, по суті, не є розірванням трудового контракту, а є припиненням контракту у зв`язку зі закінченням строку його дії.

Частиною третьою статті 40 КЗпП встановлена заборона звільнення працівника з роботи в період тимчасової непрацездатності лише у випадках звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, тобто з підстав, передбачених статтями 40, 41 КЗпП (п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП), проте ця заборона не поширюється на звільнення працівника на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП.

Отже, суд касаційної інстанції вирішив, що роботодавець діяв правомірно, коли звільнив працівника у зв`язку із припиненням строкового трудового договору під час тимчасової непрацездатності.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Кодимського районного суду Одеської області від 10 червня 2021 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кодимського районного суду Одеської області від 10 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 24 грудня 2021 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді О.В. Князюк

О.М. Таварткіладзе