Номер провадження: 22-ц/813/6082/21
Номер справи місцевого суду: 495/3858/20
Головуючий у першій інстанції Боярський О. О.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.09.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Одеса апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» Крилової Олени Леонідівни на заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26 жовтня 2020 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із позовною заявою про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 в розмірі 32 861,53 грн., мотивуючи це тим, що відповідач, ОСОБА_1 , звернулась до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву № б/н від 28.03.2013 року. Відповідно до виявленого бажання відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 18 000 гривень. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п.п. 2.1.2.3, 2.1.2.4 Договору, на підставі яких відповідач при укладанні договору дала свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

У зв`язку з тим, що відповідач відмовляється в добровільному порядку повертати борг, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26 жовтня 2020 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» Крилова Олена Леонідівна подала апеляційну скаргу, в якій просить заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26 жовтня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 ст. 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ППК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Відмовляючи у позові Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та безпідставності.

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна.

З матеріалів справи вбачається, що 28.03.2013 року ОСОБА_1 підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», внаслідок чого на ім`я ОСОБА_1 відкрито картковий рахунок та отримано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 1 000 грн.

До анкети-заяви банк додав розрахунок заборгованості, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку ресурс: архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/.

За розрахунком банку заборгованість відповідача по кредиту станом на 08.06.2020 року становить - 32861,53 грн., яка складається з наступного: 22280,68 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 8539,82 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; також штрафи відповідно до пункту 2.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1541,03 грн. - штраф (процентна складова).

Розглядаючи вказану справу, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 28.03.2013 року сума кредитного ліміту, базова процентна ставка 3% від суми заборгованості та відповідальність у вигляді неустойки (пеня, штраф) не зазначені.

Позивачем до позовної заяви доданий витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» 30 днів пільгового періоду та 55 днів пільгового періоду, де є зазначеними базова процентна ставка, підвищена процентна ставка, а також розмір пені та штрафів у разі прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів.

Проте зазначений витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» 30 днів пільгового періоду та 55 днів пільгового періоду, який був доданий Банком до позову не містить підпису позичальника ОСОБА_1 .

Інших документів, які б містили інформацію про базову процентну ставку, підвищену процентну ставку, а також розмір пені та штрафів у разі прострочення виконання зобов`язання ОСОБА_1 з повернення кредиту та сплати процентів з підписом позичальника ОСОБА_1 , позивачем до суду першої інстанції надано не було.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути заборгованість за тілом кредиту, проценти за користування кредитом та штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на Тарифи Банку та Умови та Правила надання батьківських послуг в АТ КБ «Приватбанк», які розміщені на сайті: https://privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в АТ КБ «Приватбанк» розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк», і що саме на такі розміри процентної ставки і пені погоджувався позичальник, як споживач банківських послуг, коли підписував заяву про видачу кредиту у вигляді кредитного ліміту на банківську карту.

Крім того, сама по собі роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що вказано й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у провадженні № 6-16цс15 і не спростовано позивачем при розгляді справи, яка переглядається.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані АТ КБ «ПриватБанк» Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю у п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Колегія суддів зазначає, що наявність в указаних справах неоднакових редакцій та положень Умов і Правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.

Колегія суддів вважає, що витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, що розміщені на сайті: https:// www.privatbank.ua та міститься у матеріалах цієї справи, не містять підпису відповідача, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 28 березня 2013 року шляхом підписання анкети-заяви.

Такі висновки відповідають правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Банк не надав належних і допустимих доказів, що підписана відповідачем заява є договором приєднання до Умов та Правил в редакції, яка міститься у витягу з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, що доданий позивачем до позову. Разом з тим ОСОБА_1 не навела заперечень факту отримання нею грошових коштів в Банку і користування цими коштами в розмірах, які відображені у розрахунку заборгованості та у виписці по картковому рахунку.

Враховуючи наведене, факт отримання ОСОБА_1 грошових коштів в АТ КБ «Приватбанк», позивачем доведений, в той час, як відповідачем не доведено факту повернення грошових коштів у повному обсязі.

При таких обставинах у суду першої інстанції не було підстав для відмови у задоволенні вимог в частині стягнення грошових коштів у розмірі 22280,68 грн.

Враховуючи наведене, рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення вимог про стягнення грошових коштів у розмірі 22 280,68 грн.

Що стосується вимог про стягнення договірних процентів за користування кредитом, які розраховані Банком за ставкою, що передбачена у Тарифах Банку, витяг з яких доданий до позову, а також штрафів, передбачених Умовами та Правилами надання банківських послуг, то судова колегія вважає висновок районного суду про відмову у задоволенні вимог в цій частині таким, що відповідає встановленим у справі обставинам, і таким, що заснований на законі.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, AT КБ «Приватбанк» до позовної заяви був фактично доданий лише витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» 30 днів пільгового періоду та 55 днів пільгового періоду, який не містить підпису відповідача ОСОБА_1 , так само як не містить такого підпису і Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/.

Слід звернути увагу, що до позову Банком було додано заяву, в якій зазначено, що Банк просить розглядати справу без участі представника позивача та підтримує заявлені вимоги у повному обсязі, і що всі необхідні докази є в матеріалах справи, а клопотання та заяви з боку позивача відсутні (а. с. 72).

Враховуючи наведене, суд першої інстанції вирішив заявлений АТ КБ «Приватбанк» позов в частині стягнення відсотків та штрафів на підставі тих доказів, які були фактично додані позивачем до позовної заяви, враховуючи при цьому подану Банком заяву про розгляд справи без участі представника позивача та про наявність всіх необхідних доказів в матеріалах справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів та поданих до суду доказів повно та всебічно дослідив обставини спору в частині стягнення процентів та штрафів, дав належну оцінку доказам, які були додані до позову та правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, і у відповідності з вимогами закону прийшов до об`єктивного висновку про залишення без задоволення вимог про стягнення процентів за договірною процентною ставкою та штрафів, як це заявлено у позові Банком.

Вимог про стягнення процентів за ставкою на рівні облікової ставки НБУ згідно з ст. 1048 ЦК України, а також про стягнення процентів у відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України позивачем не заявлялося.

Також з урахуванням наведеного та враховуючи правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, колегія суддів погоджується з висновком районного суду в частині відмови у вимогах про стягнення штрафів, які застосовані позивачем з посиланням на п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг.

Тому у колегії суддів відсутні підстави для зміни рішення суду першої інстанції в частині відмови у вимогах про стягнення процентів за користування кредитом та штрафів.

Доводи апеляційної скарги в цій частині висновок районного суду не спростовують і зведені до переоцінки доказів і невірному застосуванні законодавства, яке регулює правовідносини, що склалися між сторонами з урахуванням встановлених у справі обставин.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині відмови у вимогах про стягнення тіла кредиту - скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про стягнення заборгованості у розмірі 22280,68 грн. В іншій частині (відмова у вимогах про стягнення процентів та штрафів) рішення підлягає залишенню без змін, оскільки суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи в цій частині не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.2 п.3, ч.6 ст.141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду з позовом позивач сплатив 2 102 грн., а за подання апеляційної скарги - 3 153 грн., а всього -5 255 грн.

Вимоги були заявлені на суму 32861 грн. 53 коп. Задоволено при ухвалені апеляційним судом нового судового рішення вимоги у розмірі 22280 грн. 68 коп., що становить 68 % від заявлених вимог. Тому з відповідача підлягає відшкодуванню на користь позивача судовий збір у розмірі 3 573 грн. 40 коп. (5 255 * 68 %)

На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» Крилової Олени Леонідівни - задовольнити частково.

Заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26 жовтня 2020 року в частині відмови у вимогах про стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 22 280 грн. 68 коп. - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитом у розмірі 22 280 (двадцять дві тисячі двісті вісімдесят) грн. 68 коп.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судовий збір у розмірі 3 573 грн. 40 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в порядку ст. 389 ЦПК України.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова