Справа № 450/3157/17 Головуючий у 1 інстанції: Мельничук І.І.
Провадження № 22-ц/811/2735/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Симець В.І.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , її представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 02 березня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

у листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_1 , треті особи приватний нотаріус Шаравара Оксана Романівна, ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та про визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що починаючи з червня 2002 року проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_6 , який раптово помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стверджує, що у червні 2002 року ними придбано земельну ділянку площею 0.4333 га з житловим будинком в АДРЕСА_1 , який складається з однієї кімнати площею 22.1 кв.м., кухні та господарських будівель. Зазначає, що вони вели спільне господарство, мали спільний побут, права та обов`язки та фактичні подружні стосунки, однак шлюб не зареєстрували, оскільки всі кошти вкладали в реконструкцію будинку, тому вирішили зробити весілля після її завершення. Вказує, що за час спільного проживання ними істотно поліпшено придбане майно, а саме в період з 2004 по 2006 рік замість дерев`яних стін зведено цегляні, залито новий фундамент, а в 2008 році підключено до електропостачання. Крім того, за спільні кошти придбали необхідні будівельні матеріали для будинку, меблі та предмети домашнього вжитку, а також спільними зусиллями проводили ремонт, внаслідок чого будинковолодіння за час їхнього спільного проживання істотно збільшилося у вартості. Звертає увагу, що реконструкція будинку здійснена без відповідних дозвільних документів, оскільки через брак коштів не змогли замовити проект, тому будинок не зареєстрований та є незавершеним будівництвом. Вважає, що, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, відтак, за таких обставин, їй має належати 1/2 частина незавершеного будівництва по АДРЕСА_1 .

З наведених підстав просить:

-встановити факт проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з червня 2002 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

-визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину об`єкта незавершеного будівництва житлового будинку та господарських споруд, розташованих по АДРЕСА_1 .

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 02 березня 2021 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 дату смерті ОСОБА_6 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 640,00 грн. судового збору та 13 657,04 грн. витрат на правову допомогу.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог оскаржив представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду в цій частині є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що в будинковій книзі на житловий будинок АДРЕСА_1 зазначено, що в період з 29 січня 2004 року до 04 листопада 2008 року в ньому була зареєстрована і проживала ОСОБА_5 , яка була дружиною ОСОБА_6 . Крім того, з 29 січня 2004 року по даний час в будинку зареєстрована його дочка ОСОБА_1 , що, на його думку, спростовує твердження позивача про те, що вона проживала однією сім`єю з ОСОБА_6 у період з 2002 по 2008 рік, відтак вона не має жодного відношення до придбання та утримання даного будинку. Зазначає, що суд прийшов до висновку про спільне проживання позивача з померлим ОСОБА_6 на підставі акту обстеження житлово-побутових умов, який складений через шість місяців після його смерті та не може підтверджувати обставини, які існували в минулому, а також показань свідків, які є знайомими та родичами позивача, відтак не можна вважати, що факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_3 та ОСОБА_6 доведено належними та допустимими доказами. Наголошує, що позивач просить визнати за нею право спільної часткової власності на незавершений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_1 , який придбано ОСОБА_6 у 2002 році, однак протягом 2002 2017 років вона не зверталася з відповідним позовом та не претендувала на майно ОСОБА_6 , відтак позивачкою пропущено строк позовної давності. З наведених підстав просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог оскаржила ОСОБА_3 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду в цій частині є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що за час спільного проживання житловимй будинок АДРЕСА_1 , який придбано ОСОБА_6 , було перебудовано, реконструйовано, він втратив ознаки притаманні об`єкту нерухомого майна, яке було придбано ОСОБА_6 . Зазначає, що за спільні кошти здійснено істотне поліпшення придбаного майна в період їхнього спільного проживання однією сім`єю, а майно, яке придбано внаслідок спільної праці членів сім`ї є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Вказує, що судом першої інстанції не враховано, що перебудова та реконструкція будинку, внаслідок чого він втратив ознаки, притаманні об`єкту нерухомого майна, набутого у власність ОСОБА_6 , розпочалися після набуття чинності Сімейним та Цивільним кодексами України. Вважає, що проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно, а визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Звертає увагу, що в законодавство не містить заборони щодо визнання права власності на частку об`єкта незавершеного будівництва без одночасного визнання відповідної частки земельної ділянки. З наведених підстав просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на підтримання доводів поданої ним апеляційної скарги та заперечення щодо задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 , пояснення ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 та заперечення щодо задоволення апеляційної скарги представника ОСОБА_7 ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку з земельною ділянкою від 14 червня 2002 року, посвідченого державним нотаріусом Пустомитівської державної нотаріальної контори № 1 Підгірняк Н.С. та зареєстрованого в реєстрі за № 1394, ОСОБА_6 придбав у ОСОБА_8 належний їй на праві приватної власності житловий будинок із земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2 .

Під час розгляду справи також встановлено, що придбаний ОСОБА_6 житловий будинок було перебудовано, реконструйовано, він втратив ознаки притаманні об`єкту нерухомого майна, набутого у власність ОСОБА_6 , та згідно наданого суду технічного паспорта на момент розгляд справи є об`єктом незавершеного будівництва, яке здійснювалось самочинно, за відсутності передбачених законом дозволів.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

Спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_6 є його дочка - ОСОБА_1 , яка звернулась із заявою про прийняття спадщини після смерті батька.

23 серпня 2017 року ОСОБА_3 подала в нотаріальному порядку заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 та заяву про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, а також 07 грудня 2017 року позивачкою подана заява про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 .

Актом обстеження житлово-побутових умов від 04 серпня 2017 року № 623, складеним Поршнянською сільською радою, підтверджується, що до дня смерті ОСОБА_6 з 2002 року з ним спільно за адресою: АДРЕСА_1 проживала у цивільному шлюбі ОСОБА_3 .

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

За правилами частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Згідно з частиною другою статті 74 СК України на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набирає чинності разом з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на цю дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених С К України.

ЦПК України 1963 року з відповідними змінами не містить норм про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Цей порядок визначений у пункті 5 частини першої статті 256 ЦПК України (1963 року), а також пункті 5 частини першої статті 315 ЦПК України (2017 року).

Отже, факт саме проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу може бути встановлено судом лише з 01 січня 2004 року.

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року у справі № 137/1350/14-ц (провадження № 61-8929св18) за позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на майно, набуте за час спільного проживання, поділ спільного майна.

Близькі за змістом висновки щодо застосування інституту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу, однак у відносинах щодо спадкування викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 грудня 2020 року у справі № 493/915/16-ц (провадження № 61-286св20) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року у справі № 755/10979/19 (провадження № 61-19561св20).

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зважаючи на встановлені судом першої інстанції обставини справи та досліджені докази, яким надана належна оцінка, місцевий суд обґрунтовано виходив з доведеності вимог про проживання позивачки з ОСОБА_6 однієї сім`єю без реєстрації шлюбу, та обґрунтовано встановив цей факт не з червня 2002 року, як просила позивачка, а з 01 січня 2004 року по день смерті ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Такі висновки ґрунтується на зібраних доказах, а саме довідках органу місцевого самоврядування, фотокартках, показах численних свідків, які не спростовано відповідачем.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , які є аналогічними мотивам відзиву на позовну заяву, що судом безпідставно встановлено факт спільного проживання без реєстрації шлюбу у період перебування ОСОБА_6 у зареєстрованому шлюбі, а також за умови реєстрації місця проживання за адресою спірного майна ОСОБА_5 (дружини ОСОБА_6 ), та відповідачки ОСОБА_1 (доньки ОСОБА_6 ) є юридично неспроможними, адже шлюб укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_6 розірвано 13 листопада 1991 року, а сам по собі факт реєстрації його дружини, без фактичного проживання у спірному житлі, та без пред`явлення нею вимог про встановлення у спірний період факту спільного проживання без реєстрації шлюбу з нею, висновків суду не спростовує. Не спростовує цих висновків і видача ОСОБА_5 посвідки на тимчасове проживання в України, в якій зазначена адреса спірного житла, оскільки цим документом надано дозвіл з боку держави на тимчасове перебування іноземця на території України, з обов`язковим зазначення його тимчасового місця проживання. Щодо реєстрації відповідачки у спірному житлі, дана обставина не входить до предмету доказування у даній справі.

Посилання в апеляційній скарзі на неврахування судом першої інстанції висновку, викладеного в постанові КЦС ВС від 28 серпня 2019 року № 588/350/15-ц є безпідставним, адже такий зроблено у справі з іншими фактичними обставинами, як у справі, яка переглядається в апеляційному порядку

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, у судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 200/22329/14-ц (провадження № 14-483цс19).

Аналогічний правовий висновок викладено також в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року у справі № 363/423/17 (провадження № 61-16391св20).

Встановивши, що спірний об`єкт нерухомості є самочинним будівництвом та є об`єктом незавершеного будівництва, з готовністю 56 %, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про визнання права власності на 1/2 частку в такому.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційні скарги не підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційні скарги представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 02 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 29.12.2021 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М Ванівський

Р.П. Цяцяк