Номер провадження: 22-ц/813/3157/21
Номер справи місцевого суду: 507/458/18
Головуючий у першій інстанції Гнатюк В.О.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

з участю секретаря Стадніченко А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Любашівського районного суду Одеської області від 27 травня 2019 року, по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної судноплавної компанії «Чорноморське морське пароплавство», ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні власністю, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який згодом був уточнений та остаточно поданий до Державної судноплавної компанії «Чорноморське морське пароплавство», ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні власністю, відшкодування матеріальної та моральної шкоди (6-10, 44-50, 116-117 т. 1).

У обґрунтування свого позову ОСОБА_1 зазначав, що йому згідно з договором купівлі-продажу належить на праві власності 1/2 частина готельного комплексу, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Однак він позбавлений можливості використовувати вказаний готельний комплекс через те, що04 липня 2017 року, відбулось його неправомірне заволодіння, представником відповідача ДСК «Чорноморське морське пароплавство» Тумасяном Х.М., ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , внаслідок чого йому була причинена матеріальна та моральна шкода.

Посилаючись на викладене, просив суд зобов`язати ДСК «Чорноморське морське пароплавство» та ОСОБА_2 не чинити йому перешкод у користуванні власністю та витребувати з чужого незаконного володіння. Виселити ДСК «Чорноморське морське пароплавство та ОСОБА_2 з вказаного готельного комплексу, без надання їм іншого жилого приміщення.

Стягнути в солідарному порядку з відповідачів матеріальну шкоду у розмірі 304028 грн., та моральну шкоду у розмірі 150 000 грн.

У березні 2019 року ДСК «Чорноморське морське пароплавство» звернулося до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації права власності.

Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 27 травня 2019 року у задоволенні позову відмовлено, як передчасно поданому, у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якої просить рішення суду скасувати в частині вимог за первісним позовом та в цій частині ухвалити нове рішення, яким: зобов`язати ДСК «Чорноморське морське пароплавство» та ОСОБА_2 не чинити йому перешкод у користуванні власністю та витребувати з чужого незаконного володіння. Виселити ДСК «Чорноморське морське пароплавство та ОСОБА_2 зі вказаного готельного комплексу, без надання їм іншого жилого приміщення. Стягнути в солідарному порядку з відповідачів матеріальну шкоду у розмірі 304 028 грн. та моральну шкоду у розмірі 150 000 грн.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначав, що не згоден з висновком суду першої інстанції тому, що законність його права власності була проведена відповідно до закону і його позов був поданий до суду не з вимогами щодо підтвердження факту набуття права власності.

У відзиві ДСК «Чорноморське морське пароплавство» зазначило, що апелянтом не наведено яка саме норма законодавства була порушена судом при ухваленні рішення.

В частині відмови у задоволенні зустрічного позову ДСК «Чорноморське морське пароплавство» не оскаржується.

29 липня 2019 року ухвалою Одеського апеляційного суду провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Любашівського районного суду Одеської області від 27 травня 2019 року відкрито, відстрочено сплату судового збору у розмірі 4 848, 80 грн., справу призначено до розгляду на 18 грудня 2019 року (а.с. 27-28, 33 т. 4).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.12.2019 року провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Любашівського районного суду Одеської області від 27 травня 2019 року зупинено до набрання законної сили судового рішення по цивільній справі № 507/965/16-ц (а.с. 67 т. 4).

28 квітня 2021 року ухвалою Одеського апеляційного суду поновлено провадження за апеляційною скаргою та призначено розгляд справи (а.с. 100-101 т. 4).

20 жовтня 2021 року справу за позовом ОСОБА_1 направлено до суду першої інстанції для ухвалення додаткового рішення у відношенні позивача ОСОБА_4 (а.с. 145-147 т. 4).

Ухвалою Любашівського районного суду Одеської області від 11.11.2021 року позовну заяву ОСОБА_4 визнано неподаною, в ухваленні додаткового рішення відмовлено (а.с. 151-152 т. 4).

В судове засідання призначене на 22 грудня 2021 року не з`явилися ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про розгляд справи були сповіщені належним чином, причини неявки суд не сповістили (а.с. 155 -160 т.4).

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , його адвоката Садікова О.О., адвоката Ричкова М.Ю., представника ДСК «Чорноморське морське пароплавство», перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення скасуванню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду у повному обсязі зазначеним вимогам не відповідає з наступних підстав.

Суд першої інстанції відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову виходив з того, що позов є передчасно поданий.

Однак, колегія суддів з таким висновком суду не в повній мірі погоджується за таких підстав.

15 березня 2016 року між ОСОБА_5 , з одного боку та ОСОБА_1 і ОСОБА_4 , з іншого боку укладено договір купівлі-продажу готельного комплексу, загальною площею 664 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до п. 1 цього договору ОСОБА_1 та ОСОБА_4 прийняли у власність готельний комплекс у рівних частках (а.с. 11-12 т. 1)

Рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 22 лютого 2017 року, в задоволенні позовних вимог Державної судноплавної компанії «Чорноморське пароплавство» до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та Любашівської селищної ради Одеської області, третя особа ОСОБА_2 , щодо поновлення строків звернення до суду та про визнання правочинів недійсними, відмовлено в повному обсязі.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 15 червня 2017 року апеляційну скаргу Державної судноплавної компанії «Чорноморське морське пароплавство» було задоволено частково. Рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 22 лютого 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги Державної судноплавної компанії «Чорноморське морське пароплавство» задоволено частково. Визнано недійсним витяг з рішення зборів уповноважених №2 від 28 лютого 1998 року «Про виділення в натурі майна на особисті майнові паї працівникам господарства відповідно до поданих заяв» в частині, що стосується передачі майнового паю - готельний комплекс, який розташований в АДРЕСА_2 , ОСОБА_5 . Визнано нікчемними та скасовані рішення виконкому Любашівської селищної ради №175 від 03 липня 2002 року «Про оформлення права власності на готельний комплекс по АДРЕСА_3 » та рішення 2 сесії Любашівської селищної ради XXIV скликання №57-XXIV від 23 липня .2002 року «Про закріплення земельної ділянки за готельним комплексом по АДРЕСА_2 ». Визнано недійсним свідоцтво про право приватної власності ОСОБА_5 на готельний комплекс, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 , видане 05 липня 2002 року на підставі рішення виконавчого комітету Любашівської селищної ради №175 від 03 липня 2002 року, та скасовано його державну реєстрацію. Визнано нікчемним договір купівлі-продажу від 15 березня 2016 року готельного комплексу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , розташованого на земельній ділянці площею 0,1015 га., кадастровий №:02:003:0216, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 і ОСОБА_4 . У задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с. 21-25 т. 1).

Постановою Верховного Суду від 15 травня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення апеляційного суду Одеської області від 15 червня 2017 року в частині вирішення позовних вимог про визнання частково недійсним рішення зборів уповноважених від 28 лютого 1998 року № 2, визнання недійсним і скасування рішення виконавчого комітету Любашівської селищної ради від 03 липня 2002 року № 175, визнання недійсним свідоцтва про право приватної власності, виданого 05 липня 2012 року на ім`я ОСОБА_5 , та скасування його державної реєстрації, визнання недійсним договору купівлі-продажу готельного комплексу від 15 березня 2016 року скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою апеляційного суду Одеської області від 16 лютого 2021 рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 22 лютого 2017 року скасовано, прийнято нове, яким у задоволенні позову Державної судноплавної компанії «Чорноморське морське пароплавство» до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та Любашівської селищної ради Одеської області (третя особа - ОСОБА_2 ) про визнання незаконним і скасування рішення зборів уповноважених, про визнання недійсним, скасування рішень виконавчого комітету, свідоцтва про право власності та визнання правочинів недійсними відмовлено з підстав пропуску строку позовної давності.

Щодо позовних вимог в частині усунення перешкод, шляхом виселення.

Згідно із статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами ст. ст. 202, 203 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 312 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За правилами ч.2 ст.328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Любашівського районного суду від 25 квітня 2013 року, яке залишено без змін апеляційним судом Одеської області та ВССУ, зобов`язано ОСОБА_2 та Державну судноплавну компанію «Чорноморське морське пароплавство» не чинити перешкод ОСОБА_5 в користуванні приміщенням готельного комплексу, яке розташоване по АДРЕСА_3 (а.с. 89-92, 95-98 т. 1).

15 березня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 і ОСОБА_4 , укладено договір купівлі-продажу спірного готельного комплексу (а.с. 11-12 т. 1).

Після набуття ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину готельного комплексу, 05 квітня 2016 року Державна судноплавна компанія «Чорноморське морське пароплавство» передає на відповідальне зберігання ОСОБА_2 , споруду з 20-ти контейнерів, розташованих по АДРЕСА_2 (а.с. 86-88 т. 1).

З урахуванням того, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі продажу є власником 1/2 частини готельного комплексу, а у відповідачів відсутні правові підстави для використання приміщення готельного комплексу, факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей доведено, а тому позовна вимога про усунення перешкод, шляхом виселення відповідачів з майна з підстав, передбачених статтею 391 ЦК України, підлягає до часткового задоволенню, а саме в 1/2 частині готельного комплексу, який належить ОСОБА_1 .

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про витребування майна, колегія суддів приходить висновку, що підстав для застосування ст. 388 ЦК України, відсутні, з тих підстав, що саме ОСОБА_1 є власником 1/2 частини готельного комплексу, та ефективним способом захисту буде саме виселення відповідачів з майна.

Щодо позовних вимог в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

З позовної зави ОСОБА_1 вбачається, що йому завдана матеріальна та моральна шкода, на обґрунтування своїх позовних вимог, ОСОБА_1 посилається на ту обставину, що він отримує матеріальні збитки, які виразились в упущеної вигоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів як учасника певних суспільних відносин і яке виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

Статтею 22 Цивільного кодексу України визначено поняття збитків, яке поділяється на дві частини (види): реальні збитки і упущена вигода.

Відшкодування збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності і для застосування такої міри відповідальності необхідна наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності особи; шкідливого результату такої поведінки (збитків), наявності та розміру понесених збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляду відшкодування збитків не наступає.

При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Отже, для правильного вирішення спорів, пов`язаних з відшкодуванням шкоди, важливе значення має розподіл між сторонами обов`язку доказування, тобто визначення, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач.

Виходячи з цього, позивач повинен довести факт спричинення збитків, обґрунтувати їх розмір, довести безпосередній причинний зв`язок між правопорушенням та заподіянням збитків і розмір відшкодування. Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою потерпілої сторони.

Враховуючи припис частини четвертої статті 623 Цивільного кодексу України, на кредитора покладений обов`язок довести розмір збитків, заподіяних йому порушенням зобов`язання. При цьому кредитор повинен не тільки точно підрахувати розмір збитків, але й підтвердити їх документально. При визначенні розміру упущеної вигоди мають враховуватися тільки ті точні дані, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання грошових сум або інших цінностей, якби зобов`язання було виконано боржником належним чином.

Крім того, законодавець встановлює, що при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання кредитором очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого кредитора, така упущена вигода не підлягатиме відшкодуванню. Отже, підставою для відшкодування упущеної вигоди є протиправні дії, які мали наслідком неотримання позивачем доходу, на який він розраховував.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі №910/422/18.

З урахуванням встановлених обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що позивачем не доведено факт спричинення збитків саме у вигляді упущеної вигоди, не обґрунтовано їх розмір, а також не доведено безпосередній причинний зв`язок між правопорушенням та заподіянням збитків і розміром відшкодування.

Колегія суддів, зазначає, що суд при розгляді справи про стягнення моральної шкоди, повинен з`ясувати чим підтверджуються факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Цивільна - правова відповідальність за завдану моральну шкоду настає при наявності протиправної поведінки заподіювача шкоди, встановлення причинного зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою, вини заподіювача.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (стаття 23 ЦК України).

В Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4 (зі змінами до пункту 9 внесеними постановою від 25.05.2001 р. № 5), роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру - немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, а також враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звертаючись до суду з позовом, зазначив, що діями відповідачів порушені його права, у зв`язку з чим йому спричинена моральна та матеріальна шкода (а.с. 47-48, 116-117 т. 1).

Судом встановлено, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 15 червня 2017 року позов Державної судноплавної компанії «Чорноморське морське пароплавство» був задоволений, та визнано недійсним договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_1 набув право власності на 1/2 частку готельного комплексу.

Дане рішення постановою ВС було скасоване лише 15 травня 2019 року.

З урахуванням встановлених обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди позивачем не зазначено, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується, не надав ніяких доказів причино-наслідкового зв`язку між поведінкою відповідачів, які використовували 1/2 частку його приміщення на підставі рішення суду, та його моральними стражданнями.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ст. 376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Аргументи апеляційної скарги спростовували висновки суду першої інстанції, тому апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були не правильно, не повно встановлені обставини справи, суд невірно визначив характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосував правові норми, які не підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає скасуванню, як ухвалене без додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, рішення скасуванню з частковим задоволенням позовних вимог в частині зобов`язання відповідачів не чинити перешкоди у користування, шляхом виселення з 1/2 частини готельного комплексу, підлягають розподілу судові витрати.

З урахуванням того, що ОСОБА_1 частково сплатив судові витрати у розмірі 768 грн. 40 коп., одночасно судом апеляційної інстанції було відстрочено сплату судового збору ОСОБА_1 у розмірі 4 848,80 грн. до ухвалення судового рішення, колегія суддів прийшла до висновку про стягнення з відповідачів в рівних частках на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 грн. за часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Любашівського районного суду Одеської області від 27 травня 2019 року скасувати. Прийняти постанову.

Позов ОСОБА_1 до Державної судноплавної компанії «Чорноморське морське пароплавство», ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні власністю, відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Зобов`язати Державну судноплавну компанію «Чорноморське морське пароплавство та ОСОБА_2 не чинити йому перешкод у користуванні власністю в 1/2 частині готельного комплексу, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Виселити Державну судноплавну компанію «Чорноморське морське пароплавство та ОСОБА_2 з 1/2 частини готельного комплексу, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з Державної судноплавної компанії «Чорноморське морське пароплавство та ОСОБА_2 , в рівних частках на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768 гривень 40 копійок, за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 4080 гривень 40 копійок, за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 28 грудня 2021 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А.Гірняк

______________________________________ С.М. Сегеда