Дата документу 24.09.2021 Справа № 335/6204/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/6204/20 Головуючий у 1-й інстанції: Калюжна В.В.
Провадження №22-ц/807/3308/21 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Запорізького державного медичного університету на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 березня 2021 року у справі за позовом Запорізького державного медичного університету до ОСОБА_1 про відшкодування збитків (втрат державного бюджету з підготовки фахівця за державним замовленням),

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року Запорізький державний медичний університет звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування збитків (втрат державного бюджету з підготовки фахівця за державним замовленням) у сумі 79 099,76 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що 01.09.2009 року відповідача зараховано студенткою першого курсу Запорізького державного медичного університету та укладено угоду від 01.09.2009 про підготовку фахівця з вищою освітою. За укладеною угодою відповідач проходила навчання за державним замовленням і прийняла на себе зобов`язання після закінчення вищого навчального закладу відпрацювати не менше 3 років за місцем направлення; у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати вартість навчання.

У 2015 році відповідач отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Лікувальна справа» та здобув кваліфікацію лікаря. Одночасно з отриманням диплому відповідач отримав направлення на роботу в державному секторі економіки (державні та комунальні заклади), відповідно до списку працевлаштування персонально кожного випускника, однак, закінчивши навчання в інтернатурі до місця працевлаштування КЗ «Веселівський центр первинної медико-санітарної допомоги», не прибула, 01.08.2017 була звільнена за ч.4 ст. 40 КЗпП України. Необхідний термін роботи відповідач не відпрацювала, порушивши п. 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого Наказом МОЗ України від 25.12.1997 № 367, що свідчить про її відмову приступити в подальшому до роботи за направленням та відпрацювати три роки молодим спеціалістом в державній медичній установі.

Згідно з розрахунком позивача, витрати державного бюджету з підготовки відповідача за державним замовленням у зв`язку з її не відпрацюванням встановленого терміну в державному секторі склали 79 099,76 грн., у т.ч. 64 942 грн фактичних витрат на навчання, 14 157,76 грн стипендії.

Посилаючись на п. 4 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), п. 2 Указу Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» від 23.01.1996 №77/96, позивач просив стягнути з відповідача суму витрат державного бюджету з її підготовки за державним замовленням у розмірі 79 099,76 грн та судові витрати у розмірі 2 102,00 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 березня 2021 року позов Запорізького державного медичного університету до ОСОБА_1 про відшкодування збитків (втрат державного бюджету з підготовки фахівця за державним замовленням), задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Запорізького державного медичного університету збитки (витрати) державного бюджету з її підготовки за державним замовленням в розмірі 64 942 грн та витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 102 грн., а всього стягнуто 67 044 (шістдесят сім тисяч сорок чотири) грн.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог, Запорізький державний медичний університет подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що стипендія призначається лише за умови навчання за державним замовленням та є витратами, пов`язаними з таким навчанням, просив скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції належним чином не перевірив доводів позивача, які мають значення для правильного вирішення справи, не надав належної оцінки наявним у справі доказам.

Відзив на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України до суду не надходив.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 01 січня 2021 року це 227 000,00 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2021 рік» з 01 січня 2021 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2270 грн (2270 грн х 100 = 227 000,00 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Встановлено, що ціна позову в даній справі становить 79 099,76 грн., що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд врахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якї не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини 6 статті 19 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною в силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

За приписами п.2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України).

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для повернення за рахунок відповідача витрачених коштів на навчання в розмірі 64 942 грн., при цьому зазначив, що стипендія не відноситься до витрат, якій випускник закладу має компенсувати.

Матеріалами справи підтверджено, що 01 вересня 2009 року ОСОБА_1 було зараховано студенткою першого курсу Запорізького державного медичного університету. Між навчальним закладом та відповідачем було укладено Типову угоду № 2009 134 від 01 вересня 2009 року про підготовку фахівця з вищою освітою (а.с.8).

Згідно укладеної Угоди відповідач проходила навчання за державним замовленням і прийняла на себе зобов`язання після закінчення вищого навчального закладу відпрацювати не менше 3 років за місцем направлення, у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати вартість навчання.

30.06.2015 ОСОБА_1 отримала диплом спеціаліста серії НОМЕР_1 та здобула кваліфікацію лікаря, що підтверджено копією диплома спеціаліста (а.с. 9).

Відповідно до списків персонального працевлаштування кожного випускника медичного факультету Запорізького державного медичного університету ОСОБА_1 направлено до КЗ «Веселівський ЦПМСД», на посаду лікаря загальної практики-сімейний лікар (а.с. 11).

Відповідно до листа КЗ «Веселівський ЦПМСД» від 14.02.2018 № 116, ОСОБА_1 , випускниця Запорізького державного медичного університету, закінчивши навчання та з 03.08.2015 працювала лікарем - інтерном, але після закінчення інтернатури, а саме з 01.08.2017 лікар загальної практики-сімейної медицини не з`явилась на роботу, а прибула лише для подання заяви про звільнення. 01.08.2017 ОСОБА_1 звільнено за ст. 40 п. 4 КЗпП України (а.с. 10).

Згідно наданої відповідачем довідки Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3» Деснянського району м. Києва від 19.10.2020 № 19/10-20 вона працює на посаді лікаря загальної практики, амбулаторії загальної практики сімейної медицини № 7 з 19.10.2020 (наказ 236/к від 16.10.2020).

Згідно з розрахунком фактичних витрат на навчання ОСОБА_1 за період з вересня 2009 по червень 2015 та довідкою про доходи та суми утримань за весь період навчання ОСОБА_1 , сума втрат державного бюджету по випускнику ОСОБА_1 складається з: вартості навчання студента, яка навчалась за державним замовленням 64 942 грн.; розміру стипендії, яку випускник отримав протягом навчання 14 157,76 грн. (а.с. 14-15).

Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої стаття 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до частини другої статті 52 Закону України від 23 травня 1991 року "Про освіту" у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, а саме: випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу; незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням; у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати, визначено: частиною другою статті 52 Закону України "Про освіту" (чинною з 23 березня 1996 року по 06 вересня 2014 року, у тому числі на час укладення типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 15 лютого 2008 року № 136), пунктом 2 Указу Президента України "Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів" від 23 січня 1996 року № 77/96, пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України "Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням" від 22 серпня 1996 року № 992 (була чинною на час укладення типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 15 лютого 2008 року № 136) та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367.

У Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) вказано, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Оскільки частина друга статті 52 Закону України "Про освіту" у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, та вищезазначені нормативно-правові акти, які передбачали обов`язок студента відпрацьовувати за направленням, були чинними, то такі цивільні правовідносини, що виникли між сторонами з моменту укладення угоди про підготовку фахівців з вищою освітою від 01 вересня 2009 року, регулюються саме ними.

Отже, дії особи, яка не прибула на місце працевлаштування, зазначене в направленні, чи до будь-якого іншого закладу державного сектору економіки, чи звільнилась за власним бажанням, відмовилась від виконання взятих на себе зобов`язань, передбачають правові наслідки, встановлені законом та угодою, а саме повернення витрачених коштів на навчання до державного бюджету, за рахунок якого ця особа здобула освіту у вищому навчальному закладі.

У діях відповідача наявні усі елементи складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками, вина.

ОСОБА_1 , добровільно підписуючи угоду про підготовку фахівця з вищою освітою, погодилась на працевлаштування її навчальним закладом, отримав направлення на роботу та, навчаючись за кошти державного бюджету, погодилась відшкодувати вартість навчання у разі відмови відпрацювати не менше трьох років.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 не було дотримано вимог законодавства України та типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу.

Пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367, передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк, компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати, отже і виплати стипендії, які згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2004 року № 882 "Про питання стипендіального забезпечення" виплачується за рахунок коштів загального фонду державного бюджету або коштів відповідних бюджетів. Розмір стипендій визначається відповідно до установленого Кабінетом Міністрів України розміру мінімальної ординарної (звичайної) академічної стипендії з урахуванням типу навчального закладу, умов та напряму навчання, успішності стипендіата.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 607/9099/15-ц, від 19 вересня 2018 року у справі № 607/3690/17, від 31 жовтня 2018 року у справі № 607/3681/17-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 607/3682/17, від 15 травня 2019 року у справі № 598/760/17, від 26 червня 2019 року у справі № 607/7122/17-ц, від 24 липня 2019 року у справі № 607/4359/15-ц.

В постанові від 26 січня 2021 року у справі №607/3693/17 (провадження № 14-151цс20) Велика Палата Верховного Суду дійшла наступних висновків.

122. Отриману випускником вищого навчального закладу під час навчання академічну стипендію слід вважати такою, що входить до складу витрат, які випускник такого закладу має компенсувати замовникові його навчання у разі неприбуття цього випускника за направленням або його відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (зокрема, відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом).

123. Зобов`язання випускника вищого навчального закладу щодо повернення здійснених на навчання витрат, які випускник такого закладу має компенсувати замовникові його навчання у разі його неприбуття за направленням або відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (зокрема відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом) є мірою цивільно-правової відповідальності цього випускника і водночас, способом захисту майнових прав та інтересів замовника навчання.

124. До спірних правовідносин між випускником вищого навчального закладу та замовником його навчання щодо повернення здійснених витрат на це навчання підлягає застосуванню відповідна норма статті 52 Закону України "Про освіту", чинна на момент виникнення між відповідними випускником та вищим навчальним закладом правовідносин щодо навчання випускника, якщо відповідна міра цивільно-правової відповідальності передбачена укладеним договором про надання освітніх послуг.

Отже, у позивача були обґрунтовані підстави для звернення до суду з відповідним позовом.

Згідно даних бухгалтерської та фінансової звітності фактичні витрати на навчання ОСОБА_1 за період з 01 вересня 2009 року по 30 червня 2015 року без врахування отриманої стипендії становить 64 942 грн., згідно з довідкою про доходи та суми утримань Запорізького державного медичного університету №166 від 26 травня 2020 року ОСОБА_1 за період з вересня 2009 року по червень 2015 року нараховано 14 157,76 грн (в тому числі стипендія та індексація) (а.с.14,15).

Наданий позивачем розрахунок не спростований, відповідачем власний розрахунок не наданий.

Із клопотанням про витребування первинних бухгалтерських документів та наказів, згідно з якими встановлено розмір та виплачено відповідачу стипендію та у який спосіб, а також доказів про розмір таких витрат за кожний навчальний рік, доказів про розмір державних коштів, виділених на кожний навчальний рік для відповідача ОСОБА_1 в суді першої інстанції не зверталась.

За приписами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено статтями 76,77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статей 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як установлено статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчинення нею процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду згідно з пунктами 1,4 частини 1 статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування збитків у вигляді стипендії з прийняттям в цій частині нової постанову про стягнення з ОСОБА_1 на користь Запорізького державного медичного університету у відшкодування збитків у вигляді стипендії 14 157,76 грн. В іншій частині рішення підлягає залишенню без змін.

Відповідно до пложень частини 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції , не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги з ОСОБА_1 на користь Запорізького державного медичного університету підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 564.34 грн (14157.76х3153:79099.76).

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Запорізького державного медичного університету задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 березня 2021 року у цій справі в частині відмови у відшкодуванні збитків у вигляді стипендії скасувати та прийняти в цій частині нову постанову наступного змісту.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Запорізького державного медичного університету у відшкодування збитків у вигляді стипендії 14 157, 76 гривень.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Запорізького державного медичного університету судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 564.34 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 24 вересня 2021 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя
Подліянова Г.С. Гончар М.С.Маловічко С.В.