Номер провадження: 22-ц/813/4415/21
Номер справи місцевого суду: 511/1096/20
Головуючий у першій інстанції Бобровська І. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.09.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Князюк О.В., Погорєлової С.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м.Одеса апеляційну скаргу Голови правління Кредитної спілки «Істок» Дронової Тетяни Олександрівни на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 30 жовтня 2020 року по цивільній справі за позовом Кредитної спілки «Істок» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року КС «Істок» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування вимог позивач зазначав, що 19.06.2018 року ОСОБА_1 подав заяву на отримання кредиту, у зв`язку з чим з ним було укладено договір про споживчий кредит та отримав його в сумі 40000,00 грн. і зобов`язався повернути одержаний кредит в повному обсязі та у терміни встановлені кредитним договором. Строк дії договору становить 18 календарних місяців, до 26.12.2019 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором, 19 червня 2018 року позивач уклав з ОСОБА_2 договір поруки.

Відповідач ОСОБА_1 несвоєчасно та не в повному обсязі здійснював оплату по кредитному договору, систематично порушуючи умови кредитного договору.

У зв`язку з вищевикладеним загальна заборгованість за кредитним договором за період з 19.06.2018 року по 30.06.2020 року, становить 39565,90 грн., з яких: заборгованість за основною сумою кредиту 9340,37 грн., заборгованість за платою 9325,05 грн., заборгованість по відсоткам 81,32 грн., 100% відсотків річних, згідно ст. 625 ЦК України та п.4.7.3 кредитного договору 15819,16 грн., штраф 5000 грн.

Відповідач позов не визнав, про що виклав відзив на позовну заяву (а.с.75-80) та просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 30 жовтня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні вимог, суд першої інстанції виходив з того, що з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливо періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, а відповідач ОСОБА_1 під час перебування в лавах ЗСУ виплатив позивачу грошові кошти в загальній сумі, яка повністю покрила суму отриманого ним кредиту, тому у задоволенні позовних вимог позивача необхідно відмовити в повному обсязі.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, Голова правління Кредитної спілки «Істок» ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 30 жовтня 2020 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 фактично було порушено вимоги статті 526 ЦК України, відповідно до якої зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов Договору, а також вимог статті 1049 ЦК України, остільки розрахунок заборгованості КС «Істок» за Договором про споживчий кредит №КД-5137 від 19.06.2018 року становить суму у розмірі 39 565 грн. 90 коп. - є законним, обґрунтованим та таким, що міститься на вимогах закону та договору, та включає:

- заборгованість за основною сумою кредиту - 9 340,37 грн.;

- заборгованість за платою - 9 325,05 грн.;

- заборгованість по відсотках 81,32 грн;

- 100 % відсотків річних, згідно ст. 625 ЦК та п. 4.7.3. кредитного договору -15819,16 грн.;

- штраф - 5 000,00 грн., з чим погодився відповідач, коли підписував кредитний договір.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення суду у повній мірі відповідає вимогам Закону.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення заборгованості, яка складається з тіла кредиту, плати за кредит, відсотків за користування кредитом, відсотки передбачені ст. 625 ЦК України за прострочення виконання зобов`язання, штрафу, суд першої інстанції виходив з того, що:

- відповідач, будучи військовослужбовцем з моменту укладення кредитного договору 19.06.2018 року та до звільнення з військової служби 15.07.2019 року, під час особливого періоду був звільненим від сплати процентів за користування кредитом, неустойки (пені та штрафів);

- позивачем неправомірно утримувалися з відповідача проценти за користування кредитом, і тому фактично виплачені відповідачем за цей період суми фактично повністю покрили той розмір кредиту, який отримав відповідач.

Апеляційний суд повністю погоджується з усіма такими висновками районного суду.

З матеріалів справи встановлено, що:

- 19.06.2018 року ОСОБА_1 уклав кредит ний договір з КС «Істок» та отримав кредит в сумі 40000,00 грн. і зобов`язався повернути одержаний кредит в повному обсязі та у терміни встановлені кредитним договором. Відповідно до договору про споживчий кредит від 19.06.2018 року кредитор на умовах цього договору надає позичальнику грошові кошти в сумі 40 000 грн., а позичальник зобов`язується повернути наданий кредит і виконати свої обов`язки за цим договором в повному обсязі (п. 1.1.). Строк дії договору становить 18 календарних місяців, тобто до 26.12.2019 року, але не може бути менше, ніж строк повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором (п. 1.2 договору). Плата за надання кредиту становить 51,51 грн. щоденно (п. 2.5). Нарахування плати розпочинається з дня фактичного отримання позичальником грошових коштів в касі кредитора або з дня відправки кредитором коштів на рахунок, вказаний позичальником у письмовій заяві, та здійснюється щомісячно виходячи з фактичної кількості днів у місяці до дня повного погашення кредиту (п. 2.6 договору). Процентна ставка за користування кредитом за даним договором становить 0,001 % річних (п. 3.2 договору). Позичальник щомісячно сплачує кредитору платіж, що складається з нарахованої плати, частини кредиту та процентів за користування кредитом, до дати та у розмірі, що вказані в графіку повернення кредиту та сплати зобов`язань, наведеному додатку до договору, який є його невід`ємною частиною (п. 4.1 договору) (а. с. 17-18; 20);

- з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором, 19 червня 2018 року між Кредитною спілкою «Істок» та ОСОБА_2 укладено договір поруки, згідно з яким у разі невиконання або неналежного виконання позичальником зобов`язань за договором про споживчий кредит, поручитель зобов`язався відповідати перед кредитором разом із боржником солідарно. Відповідно до п. 2.1 договору поруки у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником взятих на себе зобов`язань по кредитному договору, поручитель та інші особи, які дали поруку по кредитному договору, відповідають перед кредитором солідарно, нарівні з позичальником, за повернення суми кредиту та нарахованих згідно умов кредитного договору зобов`язань, відшкодування збитків, у відповідності до ст. 553-559 ЦК України. Строк дії поруки становить 10 років, але в будь-якому разі порука припиняє свою дію не раніше повного виконання зобов`язання за кредитним договором (основним зобов`язанням). (п. 3.1 договору). Крім того, поручитель був ознайомлений з умовами договору, його сукупною вартістю, і погодився, що вартість в договорі чітко визначена і є прийнятною. Також позичальник повідомив, що він є дієздатним, волевиявлення є вільним і відповідає його внутрішній волі, він не перебуває під впливом тяжкої для нього обставини, а документи, що подав для отримання кредиту, є достовірними та відображають реальний фінансовий стан позичальника (а. с. 19);

- згідно довідки КС «Істок» станом на дату подання позовної заяви до суду, тобто 30.06.2020 року ОСОБА_1 сплатив 59555,00 грн., з яких 30659,63 грн. основної суми кредиту та 28895,37 грн. плата за надання кредиту (а. с. 21);

- у заявці на отримання кредиту ОСОБА_1 зазначив місце роботи Західна ВІЧБ ЗСУ 19 ГБУ, звання старшина, посада командир відділення поста, дата закінчення контракту 2019 рік (а. с. 15).

Згідно зі статутом Кредитної спілки «Істок», затвердженого рішенням загальних зборів Членів Кредитної спілки «Істок», протокол від 29.05.2016 року, КС «Істок» - це неприбуткова організація, заснована фізичними особами на корпоративних засадах з метою задоволення потреб її членів у взаємному кредитуванні та наданні фінансових послуг за рахунок об`єднаних грошових внесків членів кредитної спілки.

Колегія суддів виходить з такого.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Відповідно до підпункту 3 пункту 4 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року статтю 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено пунктом 15, згідно з яким військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Пунктом 3 Розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» дію підпункту 3 пункту 4 цього Закону поширено на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.

Особливий період відповідно до абзацу п`ятого статті 1 Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Вирішуючи питання щодо меж дії особливого періоду в розумінні Закону «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17 (провадження № 11-609апп19) дійшла висновку, що за змістом наведених вище визначень, навіть за невведення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи.

Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

На підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII, з 18 березня 2014 року в Україні розпочався особливий період, який триває на час розгляду справи.

Пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення.

Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 522/12270/15-ц, провадження № 61-21025св18.

У справі, яка переглядається, установлено, що позичальник за кредитним договором ОСОБА_1 з 14.10.2013 року та до 15.07.2019 року перебував в лавах Збройних сил України в якості військовослужбовця за контрактом (а. с. 81-82).

Таким чином, на час укладення кредитного договору 19.06.2018 року, додатку №1 до цього договору 19 червня 2018 року, в період виконання його умов до 15.07.2019 року, відповідачі ОСОБА_1 мав статус військовослужбовця Збройних Сил України та на нього, як позичальника, поширювались пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовці та членів їх сімей», тобто до нього не могла застосовуватись відповідальність у виді штрафних санкцій та пені за невиконання зобов`язань за користування кредитом, а також був відсутній обов`язок щодо сплати процентів за користування кредитом.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 здійснив 13 щомісячних платежів у повному обсязі відповідно до графіку (до 26.07.2019 року) по 3 810 грн. та решту 5 платежів здійснив у неповному обсязі.

До платежу у розмір 3 810 грн., крім тіла кредиту, входила також плата за кредит у відповідності до п. 2.5. договору із розрахунку 51,51 грн. за кожний календарний день протягом строку кредитування, і у разі якщо на передбачену дату здійснення платежу або на день фактичного виконання зобов`язань за кредитним договором плата та відсоткова ставка нараховуються по день фактичного виконання зобов`язання за договором. (п. 4.5).

Таким чином, протягом строку проходження служби в Збройних силах України на час дії особливого періоду, зокрема з 19.06.2018 року до 15.07.2019 року, ОСОБА_1 сплачено фактично 49 530 грн., з яких 19 933,18 грн. кредитною спілкою всупереч пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» зараховано в якості плати за кредит (376 днів *51,51 грн.).

Таким чином, ОСОБА_1 повністю повернуто тіло кредиту під час перебування в Збройних силах України на військовій службі за контрактом до 15.07.2019 року.

Колегія суддів відхиляє доводи кредитної спілки, що встановлена у договорі плата за надання кредиту не є процентами та на неї не поширюється пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», з наступних підстав.

Вимогами статей 19, 21 Закону України «Про кредитні спілки» передбачено, що спілка надає кредитні кошти на умовах їх платності. Розмір плати (процентів) за надання кредиту кредитна спілка встановлює самостійно.

Аналізуючи зміст договору про споживчий кредит від 19 червня 2018 року з урахуванням додатку до договору про споживчий кредит від 19 червня 2018 року, відповідно до якого ОСОБА_1 було надано кредит в розмірі 40 000 грн зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 0,001 % річних на умовах повернення кредиту та сплати процентів щомісячно рівними частинами, колегія суддів дійшла висновку, що в силу вимог частини першої статті 536 ЦК України передбачена пунктами 2.5 та 2.6 кредитного договору плата за надання кредиту в сумі 51,51 грн. щоденно з дня фактичного отримання позичальником кредиту з щомісячною сплатою, виходячи з фактичної кількості днів у місяці до повного погашення кредиту, є фактично процентами за користування наданими в кредит коштами.

Таким чином, проценти (плата) за користування кредитом були нараховані ОСОБА_1 , який є військовослужбовцем, в особливий період, тому, відповідно до вимог пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовці та членів їх сімей» не підлягали ним до сплати, а здійснені платежі за період виконання умов договору мали зараховуватись на погашення заборгованості за тілом кредиту.

Установлено, що за період з 26 липня 2018 року по 15 липня 2019 року позичальником фактично сплачено основну суму кредиту у розмірі 29 596,82 грн., і плата за надання кредиту в сумі 19 933,18 грн., всього 49 530 грн.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що раніше сплачені ОСОБА_1 суми в розмірі 19 933,18 грн. (плата за надання кредиту) підлягали зарахуванню на погашення заборгованості за кредитним договором, як погашення заборгованості за тілом кредиту.

Таким чином, станом на день звільнення ОСОБА_1 з лав Збройних сил України 15.07.2019 року, отриманий ним кредит був фактично погашений у повному обсязі і таке погашення у розмірі 49 530 грн. перевищувало загальну суму платежів по основному зобов`язанню (40 000 грн.), які ОСОБА_1 мав сплатити на цю дату згідно графіку повернення кредиту, а отже у КС «Істок» були відсутні підстави вважати, що допущено прострочення виконання зобов`язання, з урахуванням того, що строк кредитування було встановлено до 26 грудня 2019 року.

Установивши відсутність прострочення грошового зобов`язання, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих кредитною спілкою на підставі положень частини другої статті 625 ЦК України, та штрафу, передбаченого кредитним договором.

Оскільки заборгованість за кредитним договором у ОСОБА_1 відсутня, а проценти, штрафні санкції не повинні нараховуватись йому як діючому військовослужбовцю в силу поширення на нього пільг, передбачених пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову кредитної спілки про стягнення кредитної заборгованості.

Отже, висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог КС «Істок» відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом застосовано правильно.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання в апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 127/13998/17 (провадження № 61-11716св18), у якій зазначено, що за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів, унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Так, у справі, яка переглядається, суд відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних з підстав відсутності факту порушення грошового зобов`язання, за наявності якого могла б настати відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, а не з тих мотивів, що на такі нарахування поширюється обмеження, встановлені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Доводи апеляційної скарги, що проценти за ставкою 100 % річних, нараховані відповідно до статті 625 ЦК України не підпадають під обмеження, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у даному випадку не мають правового значення, оскільки у задоволенні вимог кредитної спілки у цій частині відмовлено з підстав відсутності умов для застосування даної норми, зокрема відсутність порушення грошового зобов`язання.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вмотивованості висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Голови правління Кредитної спілки «Істок» Дронової Тетяни Олександрівни залишити без задоволення.

Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 30 жовтня 20120 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в порядку ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено: 27.09.2021 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: О.В. Князюк

С.О. Погорєлова