Дата документу 16.12.2021
ЄУ № 942/1147/21
Провадження №2/942/476/21
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 грудня 2021 року Новопсковський районний суд Луганської області у складі:
головуючого судді Чалого А.В.,
за участю секретаря судового засідання Войтенко О.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Новопсков в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» про захист прав споживачів,
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2021 року позивач звернувся до Новопсковського районного суду Луганської області з вказаним вище позовом, в якому просив визнати недійсним договір, укладений між ним та відповідачем в частині нарахування штрафів та пені; зобов`язати відповідача списати незаконно нараховані штрафи та пеню за кредитним договором, укладеним між ним та відповідачем.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що між ним та ТОВ «Споживчий Центр» був укладений договір про споживчий кредит, відповідно до якого позивач отримав кредитні кошти.
Разом з тим, позивач вважає недійсним вказаний договір в частині нарахування штрафу та пені, оскільки при укладенні договору були порушені його права як споживача, зокрема не була надана інформація, яка стосується суті наданих відповідачем фінансових послуг, отже відсутнє будь-яке письмове твердження про його ознайомлення з усіма умовами кредитного договору. Позивач стверджує, що працівники ТОВ «Споживчий Центр» при видачі кредитних коштів не ознайомлюють позичальника з умовами кредитування та всіма ризиками, відсутній окремий документ, в якому викладена інформація, передбачена ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ч. 2 ст. 11 Закону «Про захист прав споживачів», на якому б стояв підпис позивача про ознайомлення з такою інформацією, а тому вважає, що кредитор не надав повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації, про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту.
Крім того, позивач не погоджується з умовами договору, якими, зокрема, передбачено, що у разі прострочення встановленого у цьому договорі строку повернення кредиту та сплати процентів за користування ним, позичальник на вимогу кредитодавця сплачує на його користь пеню у розмірі 3,0% від простроченої в оплаті суми за кожен день такого прострочення, тобто сума компенсації становить майже 100%, що відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливою умовою, а тому вважає, що є підстави для визнання п. 4.3 Кредитного договору недійсним.
Також, позивач посилається на порушення норм ст. 61 Конституції України щодо подвійної відповідальності за невиконання зобов`язання, а саме умовами договору передбачено, що у разі порушення позичальником виконання зобов`язання щодо погашення суми кредиту та/або процентів за цим договором, він зобов`язується сплатити на користь фінансової установи пеню у розмірі 3% від залишку кредиту за кожен день прострочення кредиту, починаючи з першого дня порушення позичальником умов договору до моменту повного погашення заборгованості за кредитом, тобто фактично за порушення погашення суми кредиту та/або сплати процентів позивач повинен сплачувати пеню двічі.
Позивач зазначає, що відповідачем порушено норми Закону України «Про захист персональних даних», адже відповідач не повідомляв позивача про умови та строки обробки його персональних даних, оскільки з аналізу умов кредитного договору вбачається, що надана позивачем згода на обробку персональних даних позивача є безстроковою та безвідкличною.
ОСОБА_1 вказує, що неодноразово звертався до ТОВ «Споживчий Центр» з заявою про здійснення реструктуризації заборгованості за кредитним договором, оскільки він є військовослужбовцем, проте відповідачем незаконно нараховано проценти за кредитним договором, що суперечить ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Таким чином, позивач, посилаючись на те, що до нього не могла застосовуватись відповідальність у виді штрафних санкцій та пені за невиконання зобов`язань за користування кредитом, а також був відсутній обов`язок щодо сплати процентів за користування кредитом, просив суд визнати недійсним договір, укладений між ним та відповідачем в частині нарахування штрафів та пені та зобов`язати відповідача списати незаконно нараховані штрафи та пеню за кредитним договором, укладеним між ним та відповідачем.
Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 13.08.2021 відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 13.09.2021.
13.09.2021 представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, оскільки вважає їх незаконними та протиправними з наступних підстав. Відповідач зазначає, що в позові відсутнє обґрунтування, які норми ст. ст. 203,2015 ЦК України порушені та які повинен застосувати суд для визнання кредитного договору №22.03.2021-100003929 недійсним в частині нарахування штрафу та пені. Крім того, відповідач вважає, що позивач обрав неналежний спосіб захисту, оскільки чинним законодавством не передбачено право суду зобов`язувати ТОВ «Споживчий центр» списувати нараховані штрафи та пеню за кредитним договором. Посилаючись на п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», позивач не надав ні товариству, ні суду доказів перебування на військовій службі під час дії кредитного договору. Також, відповідач зазначає, що неустойка (штраф, пеня) за кредитним договором №22.03.2021-100003929 від 22.03.2021 не нараховувалась, оскільки відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 17.03.2020 передбачено, що на період введення карантину споживач за невиконання зобов`язань за договором звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення, а тому позивачу за кредитним договором були нараховані лише проценти. Відповідач стверджує, що в кредитному договорі відсутні умови, які встановлюють подвійну відповідальність за одне і те саме правопорушення, та зазначає, що неповернення кредиту та несплата процентів за користування ним це два різні порушення договору, тому встановлення відповідальності за кожне порушення не суперечить жодній нормі чинного законодавства. ТОВ «Споживчий центр» вважає, що відсутні будь-які підстави отожнювати неустойку з компенсацією вартості продукції, тому необґрунтованим та протиправним є твердження позивача про порушення в даному випадку норм п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, відповідач зазначає, що кредитний договір був укладений у відповідності до Закону України «Про електронну комерцію», позичальник був ознайомлений з усіма істотними умовами кредитування, зокрема, сумою кредиту, строком кредиту, терміном повернення кредиту, процентами за користування кредитом, тощо та погодився з вказаними умовами, підписавши електронний кредитний договір одноразовим ідентифікатором. Таким чином, ТОВ «Споживчий центр» вважає, що доводи позивача спростовуються належними доказами відповідача, а позов поданий позивачем з метою уникнути або відтермінувати повернення кредитних коштів.
Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 13.09.2021 оголошено перерву до 12.10.2021, у зв`язку з витребуванням доказів.
12.10.2021 розгляд справи не відбувся, у зв`язку з перебуванням головуючого по справі у щорічній основній відпустці. Судове засідання призначено на 17.11.2021.
Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 17.11.2021 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду на 16.12.2021.
Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву, в якій просив суд розглянути справу без його участі.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України.
Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).
У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону.
У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Важливо розуміти в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації.
Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.
Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Судом встановлено, що 22.03.2021 між сторонами був укладений кредитний договір №22.03.2021-100003929 в письмовій формі та підписаний сторонами.
З наданого відповідачем «Log File» визначена хронологія дій учасників електронної комерції при укладенні електронного договору №22.03.2021-100003929 від 22.03.2021 в інформаційно-комунікаційній системі.
Згідно з пропозицією про укладення кредитного договору (оферта) ТОВ «Споживчий центр» пропонує укласти кредитний договір на умовах, встановлених товариством. Кредитний договір складається з наступних електронних документів, які містять всі його істотні умови: дана пропозиція про укладення договору (оферта), розміщена на сайті кредитора; заявка, сформована на сайті кредитора після ідентифікації позичальника, обрання ним конкретних умов та схвалення їх кредитором; відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт), сформована на сайті кредитора, та підписана позичальником за допомогою одноразового ідентифікатора (коду), отриманого позичальником в смс-повідомленні на номер телефону, вказаний при його ідентифікації на сайті.
Згідно умов заявки №22.03.2021-100003929 від 22.03.2021, що є невід`ємною частиною пропозиції про укладення кредитного договору (оферта), та паспорту споживчого кредиту, первинний строк, на який надається кредит складає 14 календарних днів, сума кредиту 6000,00 грн. зі сплатою відсотків в розмірі 1 680,00 грн. до 04.04.2021, максимальний розмір процентів за договором становить 12 000,00 грн., після досягнення максимального розміру проценти не нараховуються. Орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом становить 18 000,00 грн., реальна річна ставка відсотків річних складає 881,64%. Неустойка дорівнює 120,00 грн. за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання.
На підтвердження прийняття заявки на видачу кредиту 22.03.2021 о 14:10:55 відповідачем було надіслано позивачу підтвердження укладення договору на вищевказаних умовах.
Позивач підтвердив, що ознайомлений і приймає умови кредитного договору (оферти), а також підтверджує, що однозначно та безумовно приймає (акцептує) пропозицію про укладення кредитного договору (оферти), невід`ємною частиною якої є заявка до кредитного договору №22.03.2021-100003929 від 22.03.2021, з якими він попередньо ознайомився, підписуючи даний акцепт одноразовим ідентифікатором (код смс-повідомлення «Z993»).
Розділом 11 кредитного договору, зміст якого надруковано виділеним текстом, позивач підтвердив, що інформація, зазначена у частині 2 статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», у частині 2 статті 12, частині 2 статті 13 Закону України «Про захист прав споживачів» йому надана. Для прийняття усвідомленого рішення позичальником та задля зручності надання інформації кредитор ТОВ «Споживчий кредит» до укладення договору надав позивачу всю необхідну інформацію у обсязі та формі, встановлених законом України «Про споживче кредитування».
З урахуванням наведеного, суд вважає, що відповідач не обмежував права позивача у доступі до інформації, що стосується правил надання фінансових послуг, а також права позивача, як споживача щодо можливості ознайомитись з умовами кредитного договору.
Судом встановлено, що укладений між сторонами спірний правочин містить всі істотні умови договору, у тому числі предмет договору, умови надання і повернення кредиту, права кредитора та позичальника, відповідальність сторін, строк дії договору, інші умови договору.
Позивач вважає несправедливими умови п.4.3 кредитного договору, яким передбачено, що позичальник на вимогу кредитодавця сплачує на його користь пеню у розмірі 3,0% від простроченої в оплаті суми за кожен день такого прострочення, тобто сума компенсації становить майже 100%, що відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливою умовою.
Натомість, пунктом 4.3 договору обумовлено, що позичальник зобов`язується протягом 3 банківських днів письмово інформувати кредитора про виникнення будь-якого випадку або обставин, які б могли значно і негативно вплинути на спроможність виконувати зобов`язання за цим договором, а також протягом 3 банківських днів з дня настання таких змін повідомити кредитора про зміну місця проживання, роботи, прізвища, складу родини та інших даних про позичальника, які зафіксовані в договорі.
Відповідальність за невиконання умов договору передбачена розділом 7 кредитного договору, який не передбачає нарахувань у вигляді штрафу та пені за порушення зобов`язання.
Разом з цим, у п 5.5. договору зазначено, що у випадку невиконання/неналежного виконання позичальником будь-яких грошових зобов`язань за договором кредитор залишає за собою право нарахування неустойки, розмір якої встановлюється у заявці та складає 120 грн. за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання.
Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач зазначив, що неустойка (штраф, пеня) за кредитним договором №22.03.2021-100003929 від 22.03.2021 позивачу не нараховувалась, що підтверджується бухгалтерською довідкою субконто, відповідно до якої позивачу у період з 22.03.2021 по 12.06.2021 були нараховані лише тіло кредиту у розмірі 6 000,00 грн. та відсотки за кредитом у розмірі 12 000,00 грн., що відповідає умовам договору.
Згідно пункту 2 ч. 1, ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
Визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, передбачено ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
Так, відповідно частин 1, 2, пункту 5 частини 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).
Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, суд з`ясовує наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, і настання певних юридичних наслідків.
З огляду на викладене, суд вважає необґрунтованими доводи позивача стосовно несправедливих умов щодо сплати пені, оскільки нарахування штрафу та пені у порядку та розмірі, вказаному позивачем, кредитний договір не містить, а нарахування процентів за користування кредитними коштами не являється нарахуванням неустойки за кредитним договором, відповідно до ст. 549 ЦК України.
За приписами частини 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Отже, розмір процентів сторонами було погоджено умовами кредитного договору.
Крім того, позивач за позовом вказує на незаконність кредитного договору, в частині порушення норм абз. 5, 11 п. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних».
Згідно пункту 9.4 кредитного договору, позичальник цим надає свою однозначну, безумовну та безвідкличну згоду на обробку будь-яких його персональних даних, включаючи, але не обмежуючись збиранням, реєстрацією, накопиченням, зберіганням, адаптуванням, зміною, поповненням, використанням і поширенням (розповсюдженням, реалізацією, передачею), знеособленням, знищенням відомостей про позичальника без будь-яких обмежень та з будь-якою метою.
Відповідно пунктів 5, 11 частини 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних», на які посилається позивач, суб`єкт персональних даних має право: пред`являти вмотивовану вимогу володільцю персональних даних із запереченням проти обробки своїх персональних даних; відкликати згоду на обробку персональних даних.
За нормою ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних», згода суб`єкта персональних даних - це добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди.
Положеннями ст. 6 Закону України «Про захист персональних даних» серед іншого визначено, що мета обробки персональних даних має бути сформульована в законах, інших нормативно-правових актах, положеннях, установчих чи інших документах, які регулюють діяльність володільця персональних даних, та відповідати законодавству про захист персональних даних. Обробка персональних даних здійснюється відкрито і прозоро із застосуванням засобів та у спосіб, що відповідають визначеним цілям такої обробки. Первинними джерелами відомостей про фізичну особу є: видані на її ім`я документи; підписані нею документи; відомості, які особа надає про себе. Обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством.
Відповідні документи з персональними даними позичальника необхідні для укладення кредитного договору з банківською (фінансовою) установою.
Статтею 11 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що підставами для обробки персональних даних є: 1) згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; 2) дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень; 3) укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних; 5) необхідність виконання обов`язку володільця персональних даних, який передбачений законом.
Позивачем та відповідачем у розділі 9 кредитного договору погоджено умови про конфіденційність інформації та документів стосовно укладеного правочину.
Зокрема, пунктом 9.1 кредитного договору обумовлено, що сторони зобов`язані дотримуватися суворої конфіденційності стосовно цього договору, його змісту, всієї інформації та документів, що стосуються договору, і вони не можуть передавити та/або розголошувати таку конфіденційну інформацію третім особам без попередньої письмової згоди іншої сторони.
Згідно пункту 6 частини 1 ст. 3-1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», захист прав споживачів фінансових послуг ґрунтується на принципі забезпечення захисту персональних даних споживачів фінансових послуг.
Позивачем за не надано доказів щодо порушення відповідачем законодавства стосовно використання персональних даних позивача.
Також, позивачем ОСОБА_1 не надано суду жодних доказів, що він неодноразово звертався до відповідача після укладення договору з вимогами про припинення будь яких порушень з боку відповідача, на що вказує позивач у позові.
Надана позивачем квитанція про направлення листа на адресу відповідача від 25.05.2021 не відображає інформацію про зміст поштового відправлення.
Натомість, відповідач надав суду копію заяви ОСОБА_1 від 24.05.2021 про реструктуризацію заборгованості, в якій позивач просить ТОВ «Споживчий центр» здійснити реструктуризацію заборгованості за кредитним договором, оскільки не має можливості оплачувати кредит у зв`язку фінансовими труднощами та за станом здоров`я, а також просить застосувати ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки він є військовослужбовцем.
Суд зазначає, що вказана вище заява не містить посилань позивача на несправедливі умови договору.
15.06.2021 за вих.№197/зг відповідач ТОВ «Споживчий центр» надав позивачу відповідь про те, що пільга, встановлена ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» застосовується за умови наявності у військовослужбовця цієї пільги. Отримані товариством документи не підтверджують наявність зазначених пільг.
З наданої позивачем довідки форми 5 №22/159 від 07.05.2021 вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 .
Законом України від 20.05.2014 р. № 1275-УП «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» внесено зміни до ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яку доповнено пунктом 15 наступного змісту - військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.
За змістом ст.1 Закону «Про оборону України», Закону «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Вперше часткову мобілізацію оголошено на підставі указу Президента України №303/2014 від 17 березня 2014 року «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України №1126-VII.
Матеріали справи не містять відомостей, що на момент запровадження особливого періоду позивач перебував на військовій службі, а тому передбачені Законом «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» пільги можуть бути надані позивачу лише за умови підтвердження призову на військову службу під час мобілізації.
Довідка з військової частини НОМЕР_1 від 07.05.2021 не містить періоду та підстав перебування позивача на військовій службі, тому порушення з боку кредитора відсутні.
Згідно постанови від 15.07.2020 у справі №199/3051/14, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що застосування до спірних правовідносин частини 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» стосуються виключно мобілізованих позичальників.
Положеннями ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що спірний кредитний договір містить інформацію, як про суму кредиту, так і про детальний розпис його сукупної вартості, дату укладення правочину та процентну ставку, окрім того містить всі істотні умови передбачені законодавством України, позивач був ознайомлений зі всіма істотними умовами кредитного договору, що підтверджується його підписом в договорі.
Відповідно до правової позиції, яка міститься в постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 року в справі №6-94цс13, однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв`язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, у суду немає правових підстав для задоволення позову.
Так, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що електронний кредитний договір, укладений між сторонами, є несправедливим щодо нього, оскільки при підписанні даного договору позивач ознайомився та погодився з його умовами, а відтак, проаналізувавши умови кредитного договору та встановлені обставини, суд дійшов висновку про відсутність в останньому несправедливих умов, а всі твердження позивача з даного приводу судом розцінюються як його спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від його добросовісної поведінки при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов`язань.
З урахуванням зазначеного, суд вважає, що спірний кредитний договір підписаний сторонами в електронній формі, електронним підписом одноразовим ідентифікатором, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору; умови кредитного договору містять повну інформацію щодо умов кредитування, а тому відсутні підстави для визнання кредитного договору недійсним.
Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлена позовна вимога в частині про захист прав споживачів є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.
Оскільки вимога щодо зобов`язання вчинити певні дії є похідною від основної вимоги щодо захисту прав споживачів, в її задоволенні також слід відмовити.
Керуючись ст. ст. 11-13, 80, 81, 89, 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» про захист прав споживачів відмовити повністю.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована: АДРЕСА_1 .
Апеляційну скаргу на рішення може бути подано до Луганського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий суддя А.В. Чалий