Єдиний унікальний номер справи 183/478/21
Провадження № 2/183/2013/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2021 року м. Новомосковськ Дніпропетровської області

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Майної Г. Є.,

з участю секретаря судового засідання - Власко Н. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження в залі суду в м. Новомосковськ Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Шевченківського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, про звільнення земельної ділянки з-під арешту,-

В С Т А Н О В И В:

28 січня 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, з урахуванням його уточнень, до ГУНП в Дніпропетровській області, Шевченківського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області, у якому позивач просить звільнити з-під арешту земельну ділянку з кадастровим номером :01:076:0001, місце розташування: Дніпропетровська область, Новомосковський район, Піщанська сільська рада, яка належить на підставі приватної власності ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

В обґрунтування своїх уточнених позовних вимог позивач посилається на те, що на підставі Державного акта ЯЖ № 382173 від 08 листопада 2010 року, виданого Новомосковським районним відділом Дніпропетровської регіональної філії ДП «Центр ДЗК», йому належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 2 га, з кадастровим номером :01:076:0001, яка розташована на території Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області. Інформація про реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку внесена до Реєстру прав власності та речових прав на земельну ділянку.

23 січня 2019 року позивачем отримана інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, відповідно до якої убачається, що постановою б/н від 17 серпня 2011 року прокурора Прокуратури Дніпропетровської області у рамках розслідування кримінальної справи № 33119005 на вищезазначену земельну ділянку з кадастровим номером :01:076:0001 накладено арешт. У той же час, як вказує позивач, при розгляді питання про арешт вказаної земельної ділянки, він присутнім не був, з огляду на несповіщення його стосовно вказаного факту. Згідно з листом в.о. начальника відділу прокуратури Дніпропетровської області Заворотної О. від 04 лютого 2019 року № 15/1/1-3510-19 убачається, що 25 серпня 2016 року відповідно до положень КПК України відомості за матеріалами кримінальної справи № 33119005 внесені до ЄРДР під № 0003514. Досудове розслідування у кримінальному провадженні здійснювалося слідчим відділенням Шевченківського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області, а процесуальне керівництво досудовим розслідуванням Дніпропетровською місцевою прокуратурою №2. При цьому, 15 лютого 2018 року у кримінальному провадженні № 0003514 прийнято рішення про його закриття на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку зі встановленням відсутності складу кримінального правопорушення.

06 лютого 2019 року позивач подав до Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 відповідне клопотання про скасування арешту належного йому на підставі приватної власності майна, а саме вказаної земельної ділянки, на яке отримав лист-відповідь першого заступника керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 радника юстиції Вишнивецького Р. О., вих. № 56-16-19 від 04 лютого 2019 року, у якому зазначено, що відповідно до ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

У подальшому, позивач подав до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська відповідне клопотання про скасування арешту з означеної земельної ділянки та отримав ухвалу слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2019 року про відмову у задоволенні клопотання з таких підстав. Так, частиною 9 Розділу ХІ Прикінцевих перехідних положень КПК України 2012 року передбачено, що арешт майна, застосований під час досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до моменту зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Згідно зі ст. 126 КПК України, який діяв до 19 листопада 2012 року, передбачено, що накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпала потреба.

Надалі, позивач звернувся до слідчого відділення Шевченківського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області із заявою про скасування арешту земельної ділянки, посилаючись на вищезазначену ухвалу суду. Листом начальника слідчого відділення Шевченківського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Волинець Ю. В. від 29 травня 2019 року № 457/Я-379 відмовлено у скасуванні арешту земельної ділянки, посилаючись на право власника майна на звернення до суду з відповідним клопотанням про зняття арешту з майна.

З огляду на викладене, а також враховуючи, що з моменту арешту належного позивачеві майна сплинуло вже більше 9 років, кримінальну справу, у рамках якої накладався арешт на земельну ділянку, у зв`язку із встановленням відсутності складу кримінального правопорушення було закрито ще 3 роки назад, позивач вважає, що подальше перебування належної йому на праві власності земельної ділянки під арештом грубо порушує його права і свободи, передбачені чинним законодавством України, у першу чергу гарантовані Конституцією України, тож арешт земельної ділянки підлягає негайному скасуванню.

12 травня 2021 року представник відповідача - Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Мітусова К. надала суду відзив на позов, у якому остання заперечувала проти задоволення позовних вимог позивача, вважаючи їх необґрунтованими, посилаючись на те, що слідчим відділенням Шевченківського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні №0003514 від 25 серпня 2016 року за фактом шахрайства за ознаками ч. 4 ст. 190 КК України. За результатами досудового розслідування старшим слідчим слідчого відділення поліції Шевченківського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП кримінальне провадження №0003514 закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Прийняте рішення в установленому законом порядку не скасовано.

При цьому, представник відповідача вказує на те, що зазначене кримінальне провадження було розпочате 24 квітня 2011 року як кримінальну справу № 33119005 у відповідності до порядку досудового розслідування, встановленого КПК України у редакції 1960 року. Так, 17 серпня 2011 року прокурором прокуратури Дніпропетровської області у рамках кримінальної справи № 33119005 було накладено арешт на земельну ділянку сільськогосподарського призначення Піщанської ради Новомосковського району Дніпропетровської області за кадастровим номером :01:076:0001. Відповідно до ст. 1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Згідно з вимогами ч. 5 ст. 40 КПК України слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог КПК України, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Згідно з ч. 2 ст. 40 КПК України, дії щодо скасування арешту майна до повноважень слідчого не віднесено. Відповідно до положень ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Утім, у свою чергу, позивач докази звернення до слідчого судді із клопотанням про скасування арешту майна у рамках досудового розслідування або неможливості здійснити таке звернення, до суду не надав. Тож, представник відповідача вважає, що ГУНП в Дніпропетровській області не порушувало законних прав позивача, з огляду на це просить суд у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

20 травня 2021 року до суду від позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив представника відповідача ГУНП в Дніпропетровській області, у якій позивач зазначає, що наведені у відзиві доводи представника відповідача є безпідставними та необґрунтованими, і такими, що не відповідають обставинам справи. Позивач вважає, що представником відповідача у відзиві було лише продубльовано інформацію, зазначену позивачем у позові та акцентовано увагу суду, що арешт майна здійснювався у рамках кримінального провадження (кримінальної справи) і те, що відповідно до ст. 1 КПК України, порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, тому, на думку представника відповідача, скасування арешту земельної ділянки повинно здійснюватися у порядку, передбаченому ст. 174 КПК України. При цьому, представником відповідача взагалі не було враховано той факт, що кримінальне провадження, у рамках якого накладався арешт на земельну ділянку було закрите ще 15 лютого 2018 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку зі встановленням відсутності складу кримінального правопорушення. При неодноразових письмових зверненнях позивача до слідчого, прокурора та суду з клопотанням про звільнення земельної ділянки з-під арешту йому було безпідставно відмовлено у цьому. Так, на підтвердження вказаного факту, позивачем було додано до позовної заяви копію ухвали слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2019 року про відмову у задоволенні його клопотання про скасування арешту з означеної земельної ділянки.

Разом з тим, позивач зазначив, що із припиненням кримінальної справи, арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. З огляду на це, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі із заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.

Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права і виникають із цивільних правовідносин, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції.

Окрім того, позивач вважає, безпідставними та необґрунтованими посилання представника відповідача на нібито порушення ним вимог, передбачених ч. 5 ст. 40 КПК України, оскільки скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, після закриття справи, не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин.

Ураховуючи вищенаведене, позивач просить суд задовольнити у повному обсязі його позовні вимоги щодо звільнення з-під арешту належної йому земельної ділянки.

Ухвалою судді від 03 лютого 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху з наданням позивачеві строку для усунення недоліків його позовної заяви (а.с. 21-23), що було зроблено позивачем - 19 лютого 2021 року (а.с. 25-34). Ухвалою судді від 24 лютого 2021 року позовну заяву позивача прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження і відкрито провадження у справі, з призначенням підготовчого засідання (а.с. 35). Ухвалою суду від 15 липня 2021 року закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 88).

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, від його представника адвоката Супрун П. О. надійшла до суду заява, у якій він просить суд провести судове засідання за його відсутності, позовні вимоги позивача підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити.

Представник відповідача - Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області (надалі - Відповідач 1) у судове засідання не з`явився, про день, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не подавав, тому суд вважає можливим розглянути справу у його відсутність.

Представник відповідача - Шевченківського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області (надалі Відповідач 2) у судове засідання не з`явився, надіслав на адресу суду клопотання, у якому просив здійснити розгляд справи за його відсутності, у зв`язку з великою кількістю планової роботи.

У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши письмові докази, приходить до переконання, що позовна заява обґрунтована і підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 1,9999 га, розташованої на території Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, яка була передана йому у приватну власність для ведення особистого селянського господарства, відповідно до Державного акта серії ЯЖ № 382173 від 08 листопада 2010 року, виданого на підставі рішення органу виконавчої влади від 23 грудня 2008 року № 1979-р-08. Указаний факт підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-020 від 06 лютого 2020 року (а.с. 13).

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №153555319 від 23 січня 2019 року, реєстратором - Дніпропетровською філією Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, на підставі постанови про накладення арешту, б/н, від 17 серпня 2011 року Прокуратури Дніпропетровської області, на підставі кримінальної справи № 33119005, накладено обтяження - арешт нерухомого майна, а саме земельної ділянки сільськогосподарського призначення, розташованої на території Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, кадастровий номер -01-076-0001, яка належить ОСОБА_1 (а.с. 12).

Відповідно до листа Прокуратури Дніпропетровської області №15/1/1-3510-19 від 04 лютого 2019 року, наданого на звернення позивача ОСОБА_1 , установлено, що арешт на земельні ділянки на території Піщанської сільської ради Новомосковського району накладено слідчим Прокуратури області у межах розслідування кримінальної справи № 33119005 від 24 квітня 2011 року. У подальшому за матеріалами кримінальної справи №33119005 відповідно до положень КПК України 25 серпня 2016 року внесено відомості до ЄРДР за № 0003514 з попередньою правовою кваліфікацією кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 190 КК України. На теперішній час кримінальне провадження №0003514 перебуває у СВ Шевченківського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області. Позивачеві було роз`яснено про те, що процесуальне керівництво досудовим розслідуванням здійснюється Дніпропетровською місцевою прокуратурою №2, куди він має право звернутися із відповідним клопотанням, у тому числі й про зняття арешту. Також роз`яснено, що рішення, дії чи бездіяльність органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування відповідно до ст.ст. 303-306 КПК України позивач має право оскаржити слідчому судді (а.с. 14).

Також, як убачається з матеріалів справи, на звернення ОСОБА_1 до Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 щодо скасування арешту нерухомого майна, першим заступником керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 радником юстиції Вишнивецьким Р. О. була надана відповідь за вих. № 56-16-19 від 04 лютого 2019 року, у якій ОСОБА_1 було повідомлено про те, що СВ Шевченківського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області проводилося досудове розслідування у кримінальному провадженні №0003514 від 25 серпня 2016 року за фактом шахрайства за ознаками ч. 4 ст. 190 КК України. За результатами досудового розслідування старшим слідчим СВ Шевченківського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Долею О. В. зазначене кримінальне провадження закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. При цьому, вказано, що відповідно до ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Клопотання про скасування арешту майна розглядає слідчий суддя, суд - не пізніше трьох днів після його надходження до суду. Про час та місце розгляду повідомляється особа, яка заявляла клопотання, та особа, за клопотанням якої було арештовано майно. Прокурор одночасно з винесенням постанови про закриття кримінального провадження скасовує арешт майна. Таким чином, підстави для задоволення клопотання ОСОБА_1 про скасування Дніпропетровською місцевою прокуратурою №2 арешту майна відсутні. Роз`яснено, що скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора розглядаються слідчим суддею місцевого суду згідно з правилами судового розгляду, передбаченими ст.ст. 303-307 КПК України (а.с. 15).

Ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Сліщенка Ю. Г. від 04 березня 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання заявника ОСОБА_1 про скасування арешту майна земельної ділянки. У вказаній ухвалі суду зазначалося, що постанова про накладення арешту на земельну ділянку була винесена прокурором 17 серпня 2011 року, тобто такий захід застосований під час дії КПК України 1961 року та на даний час (04 березня 2019 року) слідчий суддя, який повинен діяти у спосіб та на підставах, передбачених нормами права, не має повноважень (компетенції) розглядати питання про скасування цього арешту, що і є підставою для відмови у задоволенні вказаного клопотання (а.с.16).

Відповідно до повідомлення начальника СВ Шевченківського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області майора поліції Волинець Ю. В., наданого за клопотанням ОСОБА_1 , останнього було повідомлено про те, що постанову про накладення арешту на земельну ділянку винесено обтяжувачем, а саме Прокуратурою Дніпропетровської області (код: 02909938), у зв`язку з чим зняти обтяження з земельної ділянки згідно з постановою слідчого Шевченківського ВП ДВП ГУНП не є можливим, зняття земельної ділянки з арешту ініціюється тією уповноваженою особою, котрою було накладено її обтяження (а.с. 17).

Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого.

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.

Зазначений принцип відображено й конкретизовано ч. 1 ст. 321 ЦК України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Зокрема, відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення арешту на спірні земельні ділянки, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною першою статті 214 КПК України 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення.

Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.

Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Зі змісту частини третьої статті 174 КПК України у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Зазначена норма процесуального права є аналогічною наведеній у частині першій статті 214 КПК України 1960 року.

Із закриттям кримінального провадження (кримінальної справи) втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження.

Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна або іншого втручання прокурором у право власності, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає.

Судом установлено, що арешт на спірну земельну ділянку було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом.

Відповідно до пункту 9 розділу XI "Перехідні положення" КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року.

Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина 1 статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина 6 статті 126).

Способів виправлення помилки, допущеної слідчим або прокурором у зв`язку з неприйняттям під час закриття кримінальної справи рішення про скасування арешту майна, після закінчення досудового слідства КПК України 1960 року не встановлював.

Із урахуванням викладеного, а також втрати чинності КПК України 1960 року, тривалого часу, що минув після закриття справи, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися у правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право позивача розпорядження майном шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року очевидно не буде ефективним способом захисту порушеного права.

Інституту судового контролю за дотриманням прав і свобод людини під час досудового розслідування КПК України 1960 року не містив. Прийняття судом рішення щодо арешту майна як засобу забезпечення цивільного позову та/або можливої конфіскації, з огляду на зміст пункту сьомого частини першої статті 253, пункту восьмого частини першої статті 324, частини тринадцятої статті 335 цього Кодексу передбачалося лише після прийняття рішення про призначення до судового розгляду та під час постановлення за результатами такого розгляду вироку у кримінальній справі, направленій до суду з обвинувальним висновком.

Проте кримінальну справу (кримінальне провадження), в межах якої на спірну земельну ділянку накладено арешт, закрито на стадії досудового слідства, і до суду для розгляду по суті цю справу скеровано не було.

Згідно зі статтею 174 нині чинного КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому у застосуванні відповідного заходу відпала потреба.

Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, в тому числі у кримінальній справі, закритій органом досудового слідства до набрання чинності цим Кодексом, КПК України не передбачає.

Водночас прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок, суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

КПК України 1960 року, так само як і чинний КПК України, не передбачає застосування слідчим, слідчим суддею процесуальних норм у припиненій кримінальній справі. Таким чином, вирішення порушеного позивачем питання в порядку кримінального судочинства потребувало б відновлення кримінального провадження (кримінальної справи), яке закрито постановою органу досудового слідства. Для відновлення справи необхідним є скасування процесуальних рішень, якими держава в особі уповноважених органів відмовилася від подальшого розслідування. Початок нового розслідування додатково зумовить правову невизначеність. Означений спосіб розв`язання порушеного Позивачем питання є недопустимим з точки зору досягнення мети захисту його прав та законних інтересів.

Суд кримінальної юрисдикції компетентний розглядати цивільний позов лише разом з кримінальною справою, яка надійшла до суду з обвинувальним висновком, і лише у разі, якщо його заявляє особа, котра зазнала матеріальної шкоди від злочину і пред`являє вимогу про її відшкодування до обвинуваченого або до осіб, які несуть матеріальну відповідальність за його дії (ч. 1 ст. 28 КПК України 1960 року).

У цьому випадку, позивач пред`являє позов не у зв`язку з завданням йому матеріальної шкоди обвинуваченим, а з підстави необґрунтованого обмеження його права володіння та розпорядження своїм нерухомим майном як власника такого майна постановою Прокуратури Дніпропетровської області та бездіяльністю органу досудового розслідування щодо скасування арешту майна при закритті кримінального провадження.

Кримінальна справа з обвинувальним висновком на розгляд суду кримінальної юрисдикції не надходила. Відтак суд кримінальної юрисдикції не має правових підстав розпочинати судове провадження для вирішення лише цивільного позову, до того ж заявленого не до обвинуваченого чи осіб, які несуть відповідальність за його дії, а до ГУНП в Дніпропетровській області та Шевченківського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області.

Кримінальні процесуальні правовідносини виникають, змінюються та припиняються на підставі норм кримінального процесуального права. Закриття кримінального провадження є юридичним фактом, який припиняє кримінальні процесуальні відносини. Зокрема, після прийняття означеного процесуального рішення арешт майна, застосований у кримінальному провадженні (кримінальній справі) як засіб його забезпечення, втрачає відповідну концептуальну властивість.

Із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами.

Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі із заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.

Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві позивача володіти та розпоряджатися ним як власник майна, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини 1 статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.

Відповідну правову позицію сформульовано Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року № 6-26цс13, підстав для відступу від якої не знайдено Великою Палатою Верховного Суду. Аналогічну правову позицію викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17.

Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право.

Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Так, спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Водночас, вже після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Оцінивши подані докази у своїй сукупності, суд приходить до переконання про обґрунтованість позовних вимог позивача, та необхідність їх задоволення.

Суду не надано достатніх доказів про наявність кримінальної справи чи кримінального провадження, у яких спірна земельна ділянка, власником якої є позивач, стала об`єктом злочинних посягань, предметом злочину, а так само речовим доказом, а тому обтяження, а саме арешт, що зареєстрований на підставі постанови Прокуратури Дніпропетровської області про арешт нерухомого майна б/н від 17 серпня 2011 року, порушує його власника і має бути припинено на нерухоме майно, а саме земельну ділянку, належну ОСОБА_1 , площею 1,9999 га, розташованої на території Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, кадастровий номер :01:076:0001 (зареєстровано в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 19 серпня 2011 року за реєстраційним номером обтяження: 11523267).

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 19, 20, 81, 82, 141, 142, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Шевченківського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, про звільнення земельної ділянки з-під арешту - задовольнити повністю.

Припинити обтяження, а саме арешт, що зареєстрований на підставі постанови Прокуратури Дніпропетровської області про арешт нерухомого майна б/н від 17 серпня 2011 року, на нерухоме майно, а саме земельну ділянку, належну ОСОБА_1 , площею 1,9999 га, яка розташована на території Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, кадастровий номер :01:076:0001 (зареєстровано в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 19 серпня 2011 року за реєстраційним номером обтяження: 11523267).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду складено і підписано 08 грудня 2021 року.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ;

відповідач Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області, код ЄДРПОУ 40108866, місцезнаходження за адресою: 49101, м. Дніпро, вул. Троїцька, буд. 20-А;

відповідач - Шевченківське відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області код ЄДРПОУ 40108866, місцезнаходження за адресою: 49000, м. Дніпро, пр. Пилипа Орлика, буд. 3.

Суддя Г.Є. Майна