КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач - Кулікова С.В.
№ 22-ц/824/9348/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 761/40410/19

23 вересня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Заришняк Г.М.

- Рубан С.М.

при секретарі - Климчук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційними скаргами представника позивача ОСОБА_1 адвоката Яковенка Володимира Михайловича, представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Рибачка Анатолія Олексійовича на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 лютого 2021 року, ухваленого під головуванням судді Пономаренко Н.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину,-

в с т а н о в и в :

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом ОСОБА_2 , в якому просила:

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на дитину відповідно до договору про участь у вихованні дитини від 16.11.2010 року у сумі 40 866 грн. 00 коп.;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на дитину відповідно до договору про участь у вихованні дитини від 16.11.2010 року у розмірі 6 845 доларів США 27 центів, у національній валюті за офіційним курсом НБУ на день здійснення платежу;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на дитину відповідно до договору про участь у вихованні дитини від 16.11.2010 року у сумі 11 211 євро 08 євроцентів, у національній валюті за офіційним курсом НБУ на день здійснення платежу;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 60 000 грн. 00 коп.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що сторони, які перебували у шлюбі з 12.09.2008 року по 24.01.2011 року, мають спільну дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

16.11.2010 року між сторонами було укладено та нотаріально посвідчено Договір про участь у вихованні дитини, за умовами п.п. 3, 5 якого батько зобов`язався передавати матері, з якою визначено місце проживання дитини, на утримання дитини аліменти у твердій грошовій сумі, еквівалентній (не меншій від) 500 доларів США на дату передачі суми щомісяця до 10 числа включно.

Також, Договором передбачено, що батько бере на себе додаткові фінансові витрати з утримання дитини, а саме:

- витрати на освіту (усі освітні та освітньо-кваліфікаційні рівні);

- витрати на відвідування додаткових занять та спортивних секцій;

- витрати на лікування (включаючи забезпечення необхідними медикаментами та перебування у стаціонарі) та на обов`язковий регулярний медичний огляд (включаючи вакцинацію);

- витрати на відпочинок: дві поїздки дитини щороку з метою оздоровлення;

- витрати на одяг та взуття відповідно до сезону.

Разом з тим, не зважаючи на те, що протягом 2011 - 2019 років дитина у супроводі матері здійснили 22 закордонні подорожі, всі витрати на ці подорожі понесла одноособово.

За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що відповідач не виконує своїх зобов`язань відповідно до сімейного законодавства України та договору, позивач просила позов задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 12 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на дитину - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до Договору про участь у вихованні дитини від 16.11.2010 року у сумі 38 204,00 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 лютого 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що суд першої інстанції безпідставно, всупереч встановленим законом правилам тлумачення змісту договору вирішив, що витрати на подорож охоплюють лише витрати на проїзд та витрати на туристичне страхування. Суд першої інстанції вдався до неправильного застосування норм матеріального права, оскільки витрати, що супроводжують поїздку - це і є витрати на поїздку, а тому відповідно до Договору підлягають відшкодуванню.

Вказував на те, що несплата відповідачем додаткових витрат на дитину протягом 2011-2019 років є визнаним ним фактом, а тому є обставиною, яка не потребує доказуванню, а відтак суд безпідставно відмовив у відшкодуванні витрат за період з 2011-2014 роки, чим порушив норми процесуального права.

Крім того, вказував на те, що суд помилково вважає заяву позивача розпискою, та не враховує, що наявність заяви від 09.09.2014 року, в якій зазначено, що відповідач у повному обсязі виконує свої зобов`язання за договором, а також про відсутність у неї претензій з приводу виконання відповідачем цього договору, не позбавляє позивача законної можливості на стягнення витрат в судовому порядку.

Також, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, з апеляційною скаргою звернувся представник відповідача, в якій просив рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 лютого 2021 року скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову про стягнення додаткових витрат на утримання дитини відмовити повністю.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що всі поїздки позивача з дитиною за кордон здійснювалися з туристичною метою, а не з метою оздоровлення, тому підстави для відшкодування таких витрат з урахуванням умов договору відсутні. Крім того, позивач додатково не погоджувала з відповідачем питання компенсації витрат щодо оплати останнім вартості туристичних путівок на дитину, тоді як згідно з абз. 3 п. 5 договору повинна була погоджувати. Однак, суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення вказаних обставин не врахував, та дійшов помилкового висновку про те, що у відповідача наявний обов`язок сплачувати будь-які дві поїздки дитини.

Звертав увагу суду, на те, що туристичні подорожі не належать до додаткових витрат на утримання дитини в розумінні ст.. 185 СК України, оскільки вони є способом забезпечення дозвілля дитини, що не пов`язано з особливими обставинами (розвиток здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представник відповідача просив залишити без задоволення апеляційну скаргу позивача, посилаючись на те, що її доводи є безпідставними, оскільки суд першої інстанції не здійснював тлумачення слова «поїздка»; жодна поїздка позивача разом із дитиною не здійснювалася з метою оздоровлення, а з туристичною метою, тому відповідно до умов договору компенсуватися відповідачем без попереднього узгодження не повинні; заява позивача від 09.09.2014 року стосується предмета доказування, оскільки підтверджує факт належного та повного виконання відповідачем своїх обов`язків за договором.

У відзиві на апеляційну скаргу представника відповідача, представник позивача просив у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 відмовити, посилаючись на те, що доводи останнього щодо незаконності рішення суду є необґрунтованими. Зазначав, що представник відповідача посилається на те, що дитина не здійснювала подорожей з метою оздоровлення, проте не наводить належних доказів цього твердження. Посилався на те, що відповідно до п. 5 договору, укладеного між сторонами, батько бере на себе додаткові фінансові витрати з утримання дитини, зокрема, витрати на відпочинок: дві поїздки дитини щороку з метою оздоровлення, тому твердження представника відповідача в апеляційній скарзі про те, що витрати на туризм не відносяться до додаткових витрат на дитину в розумінні ст.. 185 СК України є помилковими.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 підтримали доводи своє апеляційної скарги та просили її задовольнити, а апеляційну скаргу представника відповідача залишити без задоволення.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Рибачок А.О. підтримав доводи своєї апеляційної скарги та просив її задовольнити, а апеляційну скаргу сторони позивача залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника відповідача підлягає задоволенню, а апеляційна скарга представника позивача не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, щощо сторони, які перебували у шлюбі з 12.09.2008 року по 24.01.2011 року, мають спільну дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

16.11.2010 року між сторонами було укладено та нотаріально посвідчено Договір про участь у вихованні дитини та договір про внесення змін №1 від 19.06.2015року, за умовами п. 5 якого, батько зобов`язується надавати матеріна утримання дитини аліменти у твердій грошовій сумі, еквівалентній (не менший від) 500 доларів США на дату передачі суми щомісяця до 10 числа включно.

Батько бере на себе додаткові фінансові витрати з утримання дитини, а саме: витрати на освіту (усі освітні та освітньо-кваліфікаційні рівні); витрати на відвідування додаткових занять та спортивних секцій; витрати на лікування (включаючи забезпечення необхідними медикаментами та перебування у стаціонарі) та на обов`язковий регулярний медичний огляд (включаючи вакцинацію); витрати на відпочинок: дві поїздки дитини щороку з метою оздоровлення; витрати на одяг та взуття відповідно до сезону. Всі інші витрати на дитину здійснюються за домовленістю між батьками.

Задовольняючи частково позовні вимоги, стягуючи з відповідача на користь позивача 38 204,00 грн. та відмовляючи у задоволенні іншої частини позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що положеннями договору врегульовують обов`язок батька сплатити додаткові фінансові витрати з утримання дитини, а саме кошти, які сплачені саме на дві поїздки дитини щороку, а не витрати, які супроводжують таку поїздку, тому перевіривши розрахунки позивача за вказаний період та дослідивши матеріали справи, які у своїй сукупності підтверджують факт придбання позивачем авіаквитків та оплату страхування для дитини у період з 2015 року по 2019 року з метою здійснення подорожей за кордон, дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню додаткові витрати на доньку відповідно до Договору про участь у вихованні дитини від 16.11.2010 року на загальну суму 38 204 грн. 00 коп., з яких: Республіка Кіпр, м. Айя-Напа (24.04.2015 -12.05.2015 року) - авіапереліт 2 241,00 грн., страхування 600,00 грн.; Республіка Кіпр, м. Айя-Напа (25.04.2016-12.05.2016) - авіапереліт 3 039,00 грн., страхування 1200,00 грн.; Республіка Польща, м. Варшава (28.05.2016 - 02.06.2016) - авіапереліт 1200,00 грн.; Республіка Кіпр, м. Айя-Напа, 25.04.2017-11.05.2017) - авіапереліт 2020,00 грн., страхування 1200,00 грн.; Французька Республіка, м. Париж 907.09.2017-17.09.2017 року) - авіапереліт 2708,00 грн.; Італійська Республка, м. Рим (11.03.2018-18.03.2018) - авіапереліт 5876,00 грн., страхування 1200,00 грн.; Республіка Кіпр, м. Айя-Напа (26.04.2018 -13.05.2018) - авіапереліт 4 658,00 грн.; Королівство Іспанія, м. Мадрид (06.03.2019-18.03.2019) - авіапереліт 4 494,00 грн.; Республіка Кіпр, м. Фамагуста (25.04.2019-12.05.2019) - авіапереліт 7 258,00 грн., страхування 480,00 грн., а в іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв`язку із їх безпідставністю.

Колегія суддів не погоджується з таким висновкомсуду першої інстанції, з огляду на наступне.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 вказувала на те, що відповідач ОСОБА_2 не виконує умови договору про участь у вихованні дитини, зокрема, відповідач не відшкодував позивачу витрати, понесені нею на відпочинок дитини, а саме за 16 закордонних подорожей дитини, чим порушує умови договору та норми СК України.

Так, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно з вимогами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки повинні утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Статтею 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

Згідно ч. 1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

У відповідності до ч. 2 ст. 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Разом з тим, згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що 16.11.2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір про участь у вихованні дитини.

Відповідно до п. 5 вказаного договору батько зобов`язується надавати матері на утримання дитини аліменти у твердій грошовій сумі, еквівалентній (не меншій від) 500 доларів США на дату передачі суми щомісяця до 10 числа включно. Батько бере на себе додаткові фінансові витрати з утримання дитини, а саме:витрати на освіту (усі освітні та освітньо-кваліфікаційні рівні); витрати на відвідування додаткових занять та спортивних секцій;витрати на лікування (включаючи забезпечення необхідними медикаментами та перебування у стаціонарі) та на обов`язковий регулярний медичний огляд (включаючи вакцинацію);витрати на відпочинок: дві поїздки дитини щороку з метою оздоровлення; витрати на одяг та взуття відповідно до сезону. Всі інші витрати на дитину, а також витрати на забезпечення матері здійснюються за домовленістю між батьками.

Згідно п. 6 договору про участь у вихованні дитини, питання відпочинку дитини сторони зобов`язуються вирішувати спільно і не чинитимуть перешкод один одному у виборі часу та місця відпочинку дитини та його тривалості. Кожен з батьків наперед не заперечує проти подорожей дитини з іншим із батьків, в тому числі закордонних, в разі попередньої домовленості між батьками щодо строків та інших умов таких подорожей, які батьки узгоджують на основі інтересів дитини, строків надання відпусток та діючого законодавства України. Мати зобов`язується повідомляти батька про всі подорожі дитини, які вчиняються без нього, та повідомляти точне місцезнаходження дитини за запитом батька.

Аналіз п. 5 та п. 6 договору про участь у вихованні дитини дає підстави стверджувати, що батько бере на себе додаткові фінансові витрати з утримання дитини, зокрема, на відпочинок - дві поїздки дитини щороку з метою оздоровлення.

Тобто положенням договору не передбачено витрати батька (відповідача) за будь-які дві поїздки дитини, а лише ті, які були здійснені з метою оздоровлення.

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що визначені позивачем 16 подорожей дитини (Турецька Республіка, м. Текірова; Турецька Республіка. м. Кемер, Республіка Чорногорія, м. Тіват; ОАЕ, Рас-ель-Хайма; Турецька Республіка, м. Текірова; Королівство Іспанія, Канарські острови, о. Фуертевентура, Швейцарська Конфедерація, м. Цюрих; Португальська Республіка, м. Лісабон, м. Албуфейра; Республіка Кіпр, м. Айя-Напа; Республіка Кіпр, м. Айя-Напа; Республіка Польща, м. Варшава; Республіка Кіпр, м. Айя-Напа; Французька Республіка, м. Париж; Італійська Республіка, м. Рим; Республіка Кіпр, м. Айя-Напа; Королівство Іспанія, м. Мадрид; Республіка Кіпр, м. Фамагуста) були здійснені з метою оздоровлення.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази щодо узгодження з відповідачем означених позивачем подорожей дитини та умови відшкодування витрат за них, тоді як п. 6 договору визначено, що кожен з батьків наперед не заперечує проти подорожей дитини з іншим із батьків, в тому числі закордонних, в разі попередньої домовленості між батьками щодо строків та інших умов таких подорожей, які батьки узгоджують на основі інтересів дитини, строків надання відпусток та діючого законодавства України.

Враховуючи вищезазначене, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами ту обставину, що подорожі дитини були здійснені з метою оздоровлення, що є процесуальним обов`язкомпозивача, наявність попередньої домовленості між нею та відповідачем щодо умов таких подорожей (в часті сплати відповідачем витрат на поїздки), колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача додаткових витрат на дитину.

Таким чином, задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції не надав належної оцінки умовам договору, наявним у справі доказам, доводам сторін, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідача на користь позивача кошти, які сплачені саме на дві поїздки дитини щороку (кошти за авіабілет та страхування).

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги представника відповідача.

Доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що несплата відповідачем додаткових витрат на дитину протягом 2011-2019 років є визнаним відповідачем фактом, а тому є обставиною, яка не потребує доказуванню, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки визнання відповідачем факту несплати додаткових витрат на дитину, що заявлені позивачем, не свідчить про наявність правових підстав для задоволення позову. При цьому, колегія суддів наголошує, що наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення та доведення обов`язку відповідача такі витрати відшкодувати, з урахуванням у даній справі умов договору про утримання дитини, який підписаний сторонами.

Посилання в апеляційній скарзі сторони позивача на те, що суд помилково вважає заяву позивача розпискою, та не враховує, що наявність заяви від 09.09.2014 року, в якій зазначено, що відповідач у повному обсязі виконує свої зобов`язання за договором, а також про відсутність у неї претензій з приводу виконання відповідачем цього договору, не позбавляє позивача законної можливості на стягнення витрат в судовому порядку, колегія суддів відхиляє, оскільки визначення судом заяви позивача від 09.09.2014 року як розписку не впливає на вирішення спору у даній справі, а наявність такої заяви дійсно не позбавляє позивача права на стягнення витрат в судовому порядку, якщо такі витрати є доведеними та обґрунтованими.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 лютого 2021 року ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Яковенка Володимира Михайловича залишити без задоволення.

Апеляційну скаргупредставника відповідача ОСОБА_2 адвоката Рибчака Анатолія Олексійовича задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 лютого 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитинувідмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 27 вересня 2021 року.

Головуючий: Судді: