ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«27» вересня 2021 року

м. Харків

справа № 645/5557/16-ц

провадження № 22ц/818/3420/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Маміної О. В., Пилипчук Н. П.,

за участю секретаря Колосовської А. Р.,

учасники справи:

позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представник позивачки ОСОБА_3 ,

відповідачі ОСОБА_4 , представник відповідачки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

третя особа Фрунзенський районний відділ у м. Харкові Головного управління державної міграційної служби в Харківській області

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 січня 2017 року в складі судді Федорової О.В.

в с т а н о в и в:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , третя особа: Фрунзенський районний відділ у м. Харкові Головного управління державної міграційної служби в Харківській області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що вони зареєстровані та мешкають за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з ними за вказаною адресою зареєстроване місце проживання старшої дочки ОСОБА_1 та сестри ОСОБА_2 - ОСОБА_4 та її сина ОСОБА_6 . Проте, ОСОБА_4 припинила проживати у зазначеній квартирі з 20 лютого 1998 року, а ОСОБА_6 у цій квартирі взагалі ніколи не проживав. Відповідачі припинили проживання за вказаною адресою за власною ініціативою та без поважних причин.

Вказали, що будь-яких відносин з відповідачами не підтримують, їх контактних даних не мають. Як їм стало відомо, ОСОБА_4 у червні 2015 року уклала шлюб з громадянином Бельгії та разом з сином переїхала проживати до чоловіка.

Зазначили, що відповідачі продовжують бути зареєстрованими за вказаною адресою та самостійно скасувати реєстрацію не бажають, про що повідомили їх у той час, коли вони ще спілкувались.

Вказали, що, залишаючись зареєстрованими за адресою: АДРЕСА_1 , відповідачі не приймають участі в утриманні квартири, її ремонті, сплаті поточних комунальних платежів тощо. Крім того, вони позбавлені можливості приватизувати квартиру, оскільки спочатку відповідачі не бажали цього, а в подальшому припинили з ними зв`язок.

Просили визнати ОСОБА_7 , 1981 року народження, ОСОБА_6 , 1998 року народження, такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_2 .

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 січня 2017 року позов задоволено; визнано ОСОБА_7 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_2 .

У листопаді 2019 року ОСОБА_4 подала до суду заяву про перегляд заочного рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 січня 2017 року.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 січня 2020 року заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 січня 2017 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просила заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні судового рішення неповно з`ясував обставини у справі, не врахував, що відповідачі проживають у спірній квартирі та мають в ній свої речі. ОСОБА_6 отримує медичні послуги в поліклініці відповідно до місця реєстрації. Матеріали справи не містять доказів не проживання відповідачів у квартирі та несплати за комунальні послуги. Акт, складений сусідами, не є належним та допустимим доказом, оскільки сусіди не мають повноважень на його складання. Також, акт не містить інформації щодо наявності чи відсутності їхніх речей у квартирі. Оскаржуваним судовим рішенням вони позбавлені можливості приватизувати житло. Відповідачі не були обізнані про перебування справи на розгляді суду, не отримували кореспонденції.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 27 квітня 2020 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 січня 2017 року відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 03 лютого 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено, ухвалу Харківського апеляційного суду від 27 квітня 2020 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Ухвалами Харківського апеляційного суду від 09 квітня 2021 року поновлено ОСОБА_4 строк на апеляційне оскарження заочного рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 січня 2017 року, відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

04 червня 2021 року від Департаменту реєстрації Харківської міської ради до суду апеляційної інстанції надійшли письмові пояснення, в яких Департамент вважав, що судове рішення є законним, оскільки воно вже виконано.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи. 27 вересня 2021 року до суду апеляційної інстанції від представників сторін надійшли заяви про розгляд справи за відсутністю сторін та їх представників.

Заяв про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_4 необхідно задовольнити, заочне рішення суду скасувати.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі без поважних причин не проживають за місцем реєстрації понад шість місяців, що є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що квартира АДРЕСА_2 не приватизована (а. с. 51 том 1).

09 лютого 1987 року видано ордер № 008362 на зайняття цього житлового приміщення на ім`я ОСОБА_8 з дочкою ОСОБА_9 (а. с. 50 том 1).

20 лютого 1998 року ОСОБА_10 уклала шлюб з ОСОБА_11 (а. с. 52 том 1). 10 лютого 2010 року їхній шлюб розірвано (а. с. 85 том 1).

За адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 , її дочок ОСОБА_2 , ОСОБА_12 та онука ОСОБА_6 , що підтверджується довідкою Об`єднання житлових кооперативів «Екран» від 28 жовтня 2016 року № 752, відомостями адресно-довідкового відділу ГУДМС, УДМС України в Харківській області від 09 грудня 2016 року та 16 грудня 2016 року (а. с. 7, 15-18 том 1).

28 жовтня 2016 року мешканцями квартир АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 складено акт про те, що дійсно ОСОБА_6 , 1998 року народження, та ОСОБА_13 з 20 лютого 1998 року дотепер не проживають за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 . Підписи сусідів засвідчені директором Об`єднання житлових кооперативів «Екран» (а. с. 8 том 1).

16 липня 2015 року ОСОБА_13 уклала шлюб з громадянином Латвії ОСОБА_14 (а. с. 71 том 1).

З 03 грудня 2015 року по 31 травня 2016 року ОСОБА_13 та ОСОБА_6 мали візу для виїзду до Бельгії (а. с. 9 том 1).

Допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 підтвердили, що відповідачі не проживають за місцем реєстрації тривалий час.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 померла (а. с. 87 том 1).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 27 вересня 2021 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_17 до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , третя особа: Фрунзенський районний відділ у м. Харкові Головного управління державної міграційної служби в Харківській області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Як вбачається з положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Як зазначено у статті 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод).

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, пункт 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява № 30856/03, пункт 41.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Згідно зі статтею 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до статті 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням фактичних обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року, справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року, справа № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18.

Вказане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду: від 12 січня 2021 року у справі № 344/7064/16-ц (провадження № 61-15204св20), від 02 грудні 2020 року у справі № 760/11141/19 (провадження № 61-23066св19), від 11 листопада 2020 року у справі № 619/40/17 (провадження № 61-10243св19), від 21 жовтня 2020 року у справі № 645/7374/18 (провадження № 61-10094св20).

Як вбачається з матеріалів справи квартира, де зареєстровано місце проживання сторін, не приватизована. Ордер на право зайняття житлового приміщення був виданий позивачці ОСОБА_1 з дочкою ОСОБА_18 .

В обґрунтування своїх вимог позивачки вказали, що відповідачка ОСОБА_19 не проживає у спірній квартирі з 1998 року, а відповідач ОСОБА_6 взагалі ніколи не проживав. Вони не сплачують за комунальні послуги, не цікавляться житлом, не мають наміру його приватизувати.

Однак, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що відповідачі без поважних причин більше ніж півроку не проживають у квартирі АДРЕСА_2 .

Показання свідків, допитаних судом першої інстанції, не є беззаперечними доказами, на яких може ґрунтуватися рішення суду, оскільки свідок ОСОБА_17 є чоловіком позивачки, тобто заінтересованою особою, а свідок ОСОБА_16 сусідка, яка постійно у спірній квартирі не мешкає та не може бути достовірно обізнана щодо факту постійного не проживання відповідачів у цій квартирі та причин цього.

Показання цих свідків необхідно оцінювати у сукупності з іншими доказами, які повинні бути надані позивачками. Однак, належних письмових доказів в обґрунтування позову теж не надано.

Акт, складений сусідами, щодо не проживання відповідачів у спірній квартирі, також не свідчить про наявність підстав для задоволення позову, адже такий акт міг підтвердити лише обставини на день його складання, а не з 1998 року. Крім того, саме по собі не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Причини не проживання відповідачів у квартирі з цього акту встановити неможливо.

Під час вирішення питання про втрату відповідачем права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Проте, жодного доказу, який би об`єктивно свідчив про не проживання відповідачів у вищезазначеній квартирі більше ніж півроку без поважних причин, суду не надано.

Зокрема, не надано будь-якої інформації щодо місця проживання, перебування чи роботи відповідачів, щодо відсутності звернень з їхнього боку до правоохоронних органів стосовно усунення перешкод у користуванні квартирою, щодо їх не перебування у місцях позбавлення волі, за кордоном, щодо звернення до закладів охорони здоров`я за місцем реєстрації тощо.

Посилання у позовній заяві на те, що ОСОБА_4 уклала шлюб з громадянином Бельгії та тривалий час мешкає за кордоном разом з сином не знайшли свого підтвердження, адже як вбачається з матеріалів справи, відповідачка уклала шлюб з громадянином Латвії, однак на території України, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції.

Враховуючи вищевикладене, наявні у матеріалах справи докази не є достатніми для задоволення позову.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що не проживання відповідачів в спірній квартирі без поважних причин понад шість місяців не доведено, тому вважати їх такими, що втратили зв`язок з квартирою, неможливо.

Крім того, у матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення відповідачів про час, дату та місце розгляду справи. Судові повістки, які були направленні їм, фактично не вручені і повернуті суду поштовим відділенням у зв`язку із закінченням строку зберігання та з приміткою «за не запитом», що не вважається належним повідомленням сторони у справі.

На підставі викладеного, заочне рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову в частині позовних вимог ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подачу апеляційної скарги ОСОБА_4 сплачено судовий збір у розмірі 826,80 грн, що підлягає стягненню на її користь з позивачки ОСОБА_2 .

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 січня 2017 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , третя особа: Фрунзенський районний відділ у м. Харкові Головного управління державної міграційної служби в Харківській області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , третя особа: Фрунзенський районний відділ у м. Харкові Головного управління державної міграційної служби в Харківській області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 826,80 грн судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О. В. Маміна

Н. П. Пилипчук

Повний текст постанови складено 27 вересня 2021 року.