Провадження № 22-ц/4808/1235/21
Головуючий у 1 інстанції Тринчук В. В.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Девляшевського В.А., Фединяка В.Д.,

секретаря Максимів Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом АТ «Акцент-банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою представника АТ «Акцент-банк» на заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 07 червня 2021 року під головуванням судді Тринчука В.В. у м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

Представник АТ Акцент-банкзвернувся до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в розмірі 15 275,65 грн.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що відповідно до договору № SAMABWFC8 від 22.08.2017 року ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 46,80% щомісячно на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач не виконав свої зобов`язання за даним договором, а саме не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками, а також іншими витратами, що відображається у розрахунку заборгованості за договором.

АТ Акцент-банк просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором, а саме 15275,65 грн., яка складається з 10327,22 грн. - заборгованості за кредитом та 4 598,43 грн. заборгованості по відсоткам.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 07 червня 2021 року відмовлено в задоволенні позову АТ «Акцент-банк».

У апеляційній скарзі представник АТ «Акцент-банк» зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню.

Апелянт зазначає, що суд посилався на відсутність підпису позичальника на Умовах і Правилах надання банківських послуг та Тарифах. Однак, відповідач в Анкеті-Заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в A-Банку підтвердив під розпис факт ознайомлення з Умовами і Правилами надання банківських послуг та зобов`язався в подальшому регулярно знайомитись зі змінами до них, викладеними на сайті Банку.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, боржник користувався кредитом, тому ознайомився з Умовами і Правилами надання банківських послуг в A-Банку і погодився з ними.

Банком, станом на час укладання договору, на виконання відповідних положень Закону України «Про захист прав споживачів», надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору. Враховуючи, що законом не встановлений обов`язок кредитора на відібрання підпису позичальника під наданою інформацією, доказом наявності факту виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» є положення ч. 2 ст. 638, ч. 2 ст. 642 ЦК України, тобто фактичне прийняття пропозиції до укладання договору дією та сплата періодичних платежів.

Своїм підписом кредитним договором позичальник підтвердив факт виконання банком усіх переддоговірних формальностей, щодо яких є застереження у чинному на той час законодавстві, в тому числі й постанові правління НБУ № 168 від 10.05.2007, і саме це є доказом обізнаності позичальника з усіма умовами кредитування на момент підписання кредитного договору.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції повинен був стягнути відсотки у розмірі облікової ставки Національного банку Українита заборгованість за тілом кредит.

Просить заочне рішення суду скасувати та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

ОСОБА_1 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Сторони в засідання апеляційного суду не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час і місце слухання справи.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за відсутності сторін та їх представників.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Судом встановлено, що між сторонами 22.08.2017 року укладено кредитний договір № SAMABWFC8 що скріплений підписами сторін по справі (а.с.5). У матеріалах справи міститься Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ «Акцент-Банк» розміщеного на сайті (з посиланням на сайт) в розділі «Умови та правила», а також витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ «Акцент-Банк» розміщеного на сайті (з посиланням на сайт) в розділі «Умови та правила» з тарифами користування кредитною карткою «Універсальна», однак вказані витяги не містять підпису споживача ОСОБА_1 по справі, а тальки скріплений уповноваженою на це особою банком (а.с.5 (зворотня сторона) та а.с.6-10). На підставі вказаного договору відповідачу надалася банком банківська картка № НОМЕР_1 строк дії якої встановлений до березня 2021 року (а.с.81). Згідно вказаного договору відповідачу 22.08.2017 року встановлений кредитний ліміт у розмірі 9 000,00 грн., який було змінено на суму у розмірі 14 000,00 грн. (а.с.82). Позивач надав суду розрахунок щодо руху кредитних коштів, згідно якого встановлено, що відповідач вносив на картковий рахунок грошові кошти на який встановлено кредитні кошти загальний розмір яких становить 25 270 ( двадцять п`ять тисяч двісті сімдесят) гривень, 52 копійок. У вказаному розрахунку наявна інформація щодо фактично знятих відповідачем кредитних коштів, а саме загальна сума яких становить 21 188 (двадцять одна тисяча сто вісімдесят вісім) гривень, 26 копійок. (а.с.82-83).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 526,527,530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до вимог статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За правилами ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Згідно ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

В ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України вказано, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Частинами 1, 2 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Між сторонами виникли правовідносини, які регулюються загальними положення ЦК України щодо зобов`язання та параграфом 2 Глави 71 ЦК України "Кредит".

Згідно до вимог ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами кредитного договору, відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України, є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну пію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

В разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У Анкеті-заяві позичальника від 22.08.2017 року не зазначено фіксованої процентної ставки за користування кредитними коштами, а також не вказано і строку виконання взятих на себе відповідачем зобов`язань щодо укладеного кредитного договору між сторонами та наслідки невиконання такого зобов`язання (а.с.5). У витягу з Умов та правил надання банківських послуг у АТ «Акцент-Банк» розміщеного на сайті (з посиланням на сайт) в розділі «Умови та правила» з тарифами користування кредитною карткою «Універсальна» його підпис відсутній. За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді вказану базову процентну ставку, а також розмір відповідальність за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Тому у відповідача відсутній обов`язок по сплаті відсотків за користування кредитними коштами, відтак сума щодо нарахованих відсотків за користування кредитними коштами не підлягають стягнення з відповідача на користь позивача у зв`язку з безпідставністю даної вимоги.

Наведене вище узгоджується із позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 214/2793/16-ц у якій вказано, що згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені в договорі. Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено законом.

Також така правова позиція узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду під час розгляду справи № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, висловленими в постанові від 03 липня 2019 року.

Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Укладений між сторонами кредитний договір від 22.08.2017 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Відповідно до заяви яку отримано судом від позивача кредитний ліміт вказаного договору встановлений у розмірі 9 000,00 грн, який згодом було змінено на 14 000,00 грн, розрахунок, наданий позивачем на вимогу суду, містить відомості щодо руху коштів по картковому рахунку до березня 2021 року, строк дії карткового рахунку також встановлений до березня 2021 року. Відповідно до наданих позивачем відомостей, графік повернення вказаних коштів сторонами у договорі не обумовлений, тому за наведених обставин та даних, які містяться у матеріалах справи випливає, що відповідач повинен повернути кошти які ним фактично отримані від банку не пізніше березня 2021 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 з 22.07.2017 по 24.02.2021 вніс на свій кредитний рахунок в Акцент-Банку кошти в розмірі 25 270,52 грн, в той час як зняв з вказаного кредитного рахунку 21 188,26 грн, а отже сума фактично внесених до 24.02.2021 року відповідачем на кредитний рахунок коштів перевищує суму фактично знятих з вказаного рахунку коштів, що свідчить про повне повернення відповідачем позивачу фактично отриманих ним кредитних коштів, однак такий висновок суду є передчасним.

Дослідивши виписки за картковим рахунком (по цьому кредитному договору), які є належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що загальна сума погашених ОСОБА_1 коштів за кредитним договором складає 18 769,12 грн, з яких 7 864,28 грн - нараховані банком відсотки і 10 904,84 грн заборгованість за тілом кредиту.

Оскільки загальна сума знятих коштів з кредитного рахунку становить 21 232,06 грн, а сума погашених ОСОБА_1 коштів за кредитним договором складає 18 769,12 грн, що убачається з виписки за картковим рахунком, тому з відповідача слід стягнути 2 462,94 грн заборгованості за тілом кредиту.

Внесені на рахунок ОСОБА_1 кошти в розмірі 6 500 грн, суд першої інстанції помилково зарахував до суми заборгованості, оскільки заборгованість за кредитним договором виникла з 20.10.2017, що убачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором № SAMABWFC8від 22.08.2017 року (а.с. 4, 82-83) і такий внесок відповідача (депозит) не може вважатися кредитними коштами, які надані банком.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ «А-Банк» не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, банк вправі вимагати захисту своїх прав в судовому порядку шляхом стягнення заборгованості.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищенаведене та положення ст. 376 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту підлягає скасуванню з постановленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення таких вимог АТ «А-Банк» та стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «А-Банк» 2 462,94 грн заборгованості за тілом кредиту за кредитним договором від 22.08.2017 року. В решті рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, тому його слід залишити в силі.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції повинен був стягнути відсотки у розмірі облікової ставки Національного банку Україниє невірними, оскільки Умови та правила надання банківських послуг у АТ «Акцент-Банк», які містяться в матеріалах цієї справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 22.08.2017 шляхом підписання заяви-анкети.

Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді розмір процентів за користування кредитом.

Інші вимоги апеляційної скарги не є доведеними, а рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні решти позовних вимог є правильним, тому його слід залишити в цій частині без змін.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною 1 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 вказаної статті якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи та переглядом справи у суді апеляційної інстанції, частково покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З відповідача слід стягнути на користь позивача 338,84 грнвитрат по оплаті судового збору в суді першої інстанції та 508,26 грн витрат за подання апеляційної скарги.

Частиною 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника АТ «Акцент-банк» задовольнити частково.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 07 червня 2021 рокув частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , жителя АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк» (, м. Дніпро, вул. Батумська, 11) 2 462,94 (дві тисячі чотириста шістдесят дві грн 94 коп.) грн заборгованості за тілом кредиту.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк» 338,84 грнпонесених витрат по оплаті судового збору в суді першої інстанції та 508,26 грн витрат по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 вересня 2021 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: В.А. Девляшевський

В.Д. Фединяк