Справа № 204/5062/21
Провадження № 2/204/1794/21
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2021 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Дубіжанської Т.О.

за участю секретаря Єфімової А.О.

розглянувши у порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод», треті особи Головне управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головне управління ДПС у Дніпропетровській області про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення середнього заробітку у зв`язку з вимушеним прогулом, -

В С Т А Н О В И В :

В липні 2021 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ПрАТ «Дніпропетровський Агрегатний завод» (АТ «ДАЗ») в якій, позивач просила суд зобов`язати відповідача подати до органів Пенсійного фонду України та органів ДПС України, відомості та звітність про розмір заробітної плати ОСОБА_1 за період з березня 2020 року по червень 2020 року включно, для нарахування їй пенсії та зобов`язати відповідача сплатити за ОСОБА_1 страхові внески та Єдиний внесок за вказаний період. Окрім того, прохала суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу протягом періоду з березня 2020 року по червень 2020 року в розмірі 61 265,97 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що з серпня 1985 року працювала на Дніпропетровському агрегатному заводі, який наразі має назву АТ «Дніпропетровський Агрегатний завод»». З березня 2019 році на заводі виникли проблеми з виплатою заробітної плати. Позивачем 19.07.2019 року було подано заяву про звільнення за власним бажанням. Жодних документів про звільнення відповідач позивачу не надав. Відповідач в день звільнення не здійснив розрахунок з ним та не видав трудову книжку, як і не повідомив письмово про нараховані суми, належні до виплати при звільненні. У зв`язку з зазначеним, позивачка зверталася до суду з відповідним позовом, за яким Красногвардійським районним судом м.Дніпропетровська ухвалою від 31.01.2020 року було відкрито провадження у справі №204/590/20. В процесі розгляду справи спір було вирішено мирним шляхом, 23.06.2020 року у приміщенні АТ «ДАЗ» позивачу було сплачено борг з заробітної плати, видано трудову книжкуз записом про звільнення з 23.06.2020 року, а також обумовлено обов`язок роботодавця сплатити відповідні податки та внески за позивачку. В свою чергу, ОСОБА_1 нещодавно ознайомившись з своїми відомостями у Пенсійному фонді України, встановила, що відповідачем, за ОСОБА_1 , як за свого співробітника за її період роботи в АТ «ДАЗ» з березня 2020 року по червень 2020 року не було сплачено за позивача страхові внески та не подано відповідну звітність до ПФУ, в тому числі, щодо нарахованої зарплати, чим порушені пенсійні права позивача. Окрім того, позивач звертала увагу суду на ті обставини, що внаслідок тривалої невидачі трудової книжки з наказом про звільнення, позивач була позбавлена можливості працевлаштуватися на іншу роботи, у зв`язку з чим, наявні підстави для стягненняз відповідача середнього заробітку за вимушений прогул за період з березня 2020 по червень 2020 року. Такі дії відповідача є неправомірними, у зв`язку з чим позивач звернулася до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 12.07.2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, справа розглянута без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 12.07.2021 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками. Також, судом ухвалою було витребувано від відповідача відомості щодо надання звітності та сплати внесків до ПФУ, а також щодо нарахованого розміру заробітної плати.

Відповідач у встановлений судом строк не скористався своїм правом на надання відзиву на позовну заяву, у зв`язку з чим, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, у зв`язку з наступним.

Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 15 ЦК України визначено право на захист цивільних прав та інтересів, де зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що передбачено ст. 16 ЦК України.

Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

У відповідності до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно зі ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , працювала у АТ «Дніпропетровський агрегатний завод» з 07.08.1985 року по 23.06.2020 року, що підтверджується копією трудової книжки НОМЕР_1 та зазначено у Індивідуальних відомостях про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України.

Згідно першого речення ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Як було встановлено судом, заяву про звільнення за власним бажанням ОСОБА_1 було подано відповідачу 19.07.2019 року, однак, наказ про звільнення було винесено відповідачем лише 23.06.2020 року.

Як вбачається з Індивідуальних відомостей про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України за формою ОК-5 від 12.03.2021 року, за період з березня 2020 року по дату звільнення (червень 2020 року) в РЗО ДРЗДСЦ відсутні відомості щодо нарахування ОСОБА_1 заробітної плати, кількості днів трудових відносин та відомостей про сплату страхових внесків.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська 12.07.2021 року було витребувано у АТ «Дніпропетровський агрегатний завод» інформацію щодо подачі відповідної звітності до уповноважених органів ПФУ та ДПСУ, сплативідповідних внесків та відомостей про нараховану зарплату.

Вказану вимогу суду АТ «Дніпропетровський агрегатний завод» отримало, однак станом на момент розгляду справи судом, витребувані судом докази відповідач так і не надав та не повідомив суд про причини неподання доказів або про неможливість надати докази. За таких обставин судом встановлено, що відповідачем без поважних причин не надано докази, витребувані судом.

Відповідно до ч. 10 ст. 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.

Оскільки відповідачем жодним чином не заперечувався та не спростовувався факт працевлаштування позивача та несвоєчасності розрахунку при звільненні та видачі трудової книжки, не спростовано факт неподання відповідної звітності до ПФУ та ДПСУ та несплати відповідних внесків за запитуваний період, окрім того, відповідачем без поважних причин не надано суду докази, що витребовувались судом та не повідомлено причини неподання доказів, суд, з урахуванням обставин справи та враховуючи, що витребувані докази є необхідними для встановлення обставин справи, вважає за можливе визнати встановленими обставини для з`ясування яких вони витребовувались, а саме те, що за період з березня 2020 року по червень 2020 року включно, відповідач не подавав відомості та звітність до органів ПФУ щодо нарахованої за свого працівника - ОСОБА_1 , заробітної плати та не Єдиний соціальний внесок для нарахування їй пенсій та пенсійного стажу.

За змістом статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно статті 67 Конституції України,кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до пункту першого статті 1 Закону України «Про збір па обов`язкове державне пенсійне страхування» платниками збору на обов`язкове державне пенсійне страхування є суб`єкти підприємницької діяльності незалежно від форм власності, їх об`єднання, бюджетні, громадські та інші установи та організації, об`єднання громадян та інші юридичні особи, а також фізичні особи; - суб`єкти підприємницької діяльності, які використовують працю найманих працівників.

Статтею 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно з частиною шостою статті 20 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин), страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду.

Відповідно до частини другої статті 20 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» , персоніфіковані відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомогу, компенсацію) застрахованих осіб, на яку нараховано і з якої сплачено страхові внески, та інші відомості подаються до Пенсійного фонду роботодавцями, підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують грошове забезпечення, допомогу та компенсацію відповідно до законодавства.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, не зменшені на суму відрахувань податків, інших обов`язкових платежів, що відповідно до закону сплачуються із зазначених сум, та на суми утримань, що здійснюються відповідно до закону або за договорами позики, придбання товарів та виплат на інші цілі за дорученням отримувача. Єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, незалежно від джерел їх фінансування, форми, порядку, місця виплати та використання, а також від того, чи виплачені такі суми фактично після їх нарахування до сплати.

Згідно ч.1 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1(крімабз 7), ч. 1 ст. 4 цього Закону на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно доЗакону України"Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Відповідно до положень статті 2Закону України «Про оплату праці», структура заробітної плати складається з основної заробітної плати,додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Відповідно до частини 2 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» для осіб, які працюють у сільському господарстві, зайняті на сезонних роботах, виконують роботи (надають послуги) за цивільно-правовими договорами, творчих працівників (архітекторів, художників, артистів, музикантів, композиторів, критиків, мистецтвознавців, письменників, кінематографістів), та інших осіб, які отримують заробітну плату (дохід)за виконану роботу (надані послуги),строк виконання яких перевищує календарний місяць,єдиний внесок нараховується на суму, що визначається шляхом ділення заробітної плати (доходу), виплаченої за результатами роботи, на кількість місяців, за які вона нарахована. Зазначений порядок нарахування внеску поширюється також на осіб, яким після звільнення з роботи нараховано заробітну плату(дохід)за відпрацьований час або згідно з рішенням суду - середню заробітну плату за вимушений прогул.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

За приписами ч. 5 ст. 8 Закону України «Про облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування», єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Відповідно до пп. 162.1.1 та пп .164.2.1 Податкового кодексу України (далі ПКУ), до загального (місячного) оподатковуваного доходу працівника, як платника податку, включаються доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) йому за умовами трудового договору (контракту). Таким чином, згідно з нормамиПКУ, оподаткуванню підлягають усі виплати, які за трудовим законодавством підпадають під визначення заробітної плати, незалежно від того, яким чином вони виплачені.

Податковий агент, згідно зпп. 14.1.180 ПКУ, зобов`язаний нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбаченийрозділом IV ПКУ, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються їй, вести податковий облік, подавати податкову звітність податковим органам та нести відповідальність за порушення його норм у порядку, передбаченому статтею18та розділомIV ПКУ.

Частиною 4 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» визначено, що обчислення єдиного внеску за минулі періоди, крім випадків сплати єдиного внеску згідно з частиною п`ятою статті 10 цього Закону, здійснюється виходячи з розміру єдиного внеску, що діяв на день нарахування (обчислення, визначення) заробітної плати (доходу), на яку відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

На одну застраховану особу допускається декілька записів у таблиці 6 додатка 4 до Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженогонаказом Міністерства фінансів України від 14 квітня 2015 року № 435, якщо протягом одного звітного періоду застрахованій особі були здійснені нарахування виплат, у яких відрізняються база нарахування єдиного внеску та розміри ставок єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, згідно із Законом (додаток 2), а також якщо нарахування здійснювалися за поточні та майбутні (відпускні, допомога у звязку з вагітністю та пологами), за минулі (лікарняні, тимчасова непрацездатність та перебування у відпустці у звязку з вагітністю та пологами та нарахування сум заробітної плати (доходу) за виконану роботу (надані послуги), строк виконання яких перевищує календарний місяць, а також за відпрацьований час після звільнення з роботи або згідно з рішенням суду - середня заробітна плата за вимушений прогул) періоди».

Відповідно до положень статті 2 Закону України «Про оплату праці», структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 16 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», застрахована особа має право вимагати від страхувальника сплати страхових внесків, у тому числі в судовому порядку.

Судом встановлено, що відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 , наданих Пенсійним фондом України, встановлено, що відповідачем не були подані відомості до ПФУ та ДПСУ щодо нарахованих ОСОБА_1 сум заробітної плати - за березень 2020 року, квітень 2020 року, травень 2020 року, та з 01 червня 2020 по 23 червня 2020 року, та з цієї заробітної плати відповідачем не було сплачено єдиний соціальний внесок.

Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що оскільки позивачу, внаслідок перебування в трудових відносинах з відповідачем та мала бути нарахована заробітна плата за період з 01.03.2020 по 23.06.2020 року, однак відомості та звітність щодо неї не передано до компетентних органів, та з цієї заробітної плати відповідачем не було сплачено єдиний соціальний внесок на позивача, як застрахованої особи, то це є порушенням прав позивача відповідно до законодавства України на оформлення, призначення та виплату у відповідному розмірі сум пенсій в органах ПФУ, яке вираховується із сум цих страхових внесків, які повинен був відраховувати відповідач, як роботодавець, в Пенсійний фонд України, тобто відповідач, як роботодавець який порушив трудове законодавство в частині своєчасності виплати заробітної плати позивачу, повинен сплатити єдиний соціальний внесок.

Оскільки відповідач не виконав ці вимоги, то суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача надати відомості та звітність щодо нарахованої заробітної плати ОСОБА_1 та перерахувати до відповідних державних установ суми єдиного соціального внеску та сплатити цю суму єдиного соціального внеску на відповідний рахунок органу доходів і зборів за місцем обліку, задовольнивши відповідні вимоги позову з уточненням, відповідно до положень п. 2 ч. 2 ст. 12 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування», щодо кола органів, до яких необхідно надати звітність.

Розглядаючи вимоги позивача в частині стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу за період з 01.03.2020 року по 23.06 2021 року, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Згідно ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно п. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 «Про трудові книжки працівників» передбачено, що трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку.

У відповідності п. 4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України і Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року N 58, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

В судовому засіданні встановлено, що позивача за її заявою від 19.07.2019 року було звільнено в порушення ч. 1 ст. 38 КЗпП України, не з 02.08.2019 року, а лише 23.06.2020 року, в цей же день вона отримала трудову книжку.

Таким чином, наявні підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв`язку з затримкою видачі трудової книжки.

Позивачем на обґрунтування позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку, надано відповідний розрахунок, яким позивачем визначено суму компенсації середнього заробітку в розмірі 61265,97 грн. станом на 23.06.2020 року.

Суд погоджується із зазначеним розрахунком, як таким, що належним чином деталізований, є арифметично правильним та неточностей в собі не містить. Відповідачем, всупереч принципу диспозитивності цивільного процесу, не було надано доказів на спростування розрахунків позивача, так само, як не було надано власного контррозрахунку таких сум.

Суд зазначає, що середній заробіток розраховується за період, починаючи з дня, наступного за днем звільнення, який визначається відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України, тобто з наступного робочого дня після звільнення (02.08.2019) і по день видачі трудової книжки (23.06.2020), однак з урахуванням положень ст. 13 ЦПК, щодо принципу диспозитивності цивільного процесу, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог та приходить до висновку про необхідність стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 61 265,97 грн. визначеного з податками та зборами, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до правової позиції висловленої Верховним Судом у постанові від 06 березня 2019 року по справі №922/1163/18, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

Судом встановлено, що позивачу правничу допомогу у вказаній справі надавав адвокат Дрожак Ю.М. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 2962 від 10.08.2015 року), що підтверджується Договором №1703 від 17.03.2021 року та Додатком №1 до нього, у якому сторони погодили вартість послуг у фіксованому розмірі 7000 грн.

Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року № 10 визначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

17 березня 2021 року ОСОБА_1 сплатила адвокату Дрожак Ю.М. 7000 грн. готівкою, погоджених сторонами у Додатку №1 до Договору, що підтверджується розпискою адвоката.

За таких обставин, з урахуванням правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 16.04.2020 року у справі №727/4597/19, суд вважає, що позивачем документально доведений факт понесення витрат на правову допомогу у загальному розмірі 7000 грн. та вказані витрати мають бути стягнуті з відповідача на користь позивача.

Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, а порушені права позивача судовому захисту.

Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволені, то з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 1816 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 43, 67 Конституції України, ст. ст. 3,4, 38, 47, 48, 115, 116, 233, 235, 238 КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування», Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», ст. ст. 12, 13, 76-82, 141, 229, 247, 258-259, 263-265, 274-279, ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ІНН НОМЕР_2 ) до Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» (адреса місцезнаходження: м. Дніпро, вул. Щепкіна, буд. 53, ), треті особи Головне управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головне управління ДПС у Дніпропетровській області про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення середнього заробітку у зв`язку з вимушеним прогулом - задовольнити.

Зобов`язати Приватне акціонерне товариство «Дніпропетровський агрегатний завод» подати до органів Пенсійного фонду України та органів Державної податкової служби України в яких товариство перебуває на обліку, відомості та звітність про розмір заробітної плати ОСОБА_1 за період з березня 2020 року по червень 2020 року включно.

Зобов`язати Приватне акціонерне товариство «Дніпропетровський агрегатний завод» сплатити до органів Пенсійного фонду України та органів Державної податкової служби України в яких товариство перебуває на обліку, страхові внески та Єдиний соціальний внесок за ОСОБА_1 за період з березня 2020 року по червень 2020 року включно, в розмірі та порядку встановленому Законом.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 61 265 грн. 97 коп., витрати на правову допомогу у розмірі 7 000 грн., судовий збір у розмірі 1916 грн., а всього 70 181 грн. 97 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Т.О. Дубіжанська