ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6312/21 Справа № 212/6589/18 Суддя у 1-й інстанції - Чорний І. Я. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2021 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/6589/18

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 квітня 2021 року, яке ухвалено суддею Чорним І.Я. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 19 квітня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Стюрко О.О., про визнання договорів недійсними, поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що позивач ОСОБА_1 перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 , мають спільного неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час перебування у шлюбі, 28.08.2012 року ними була придбана двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , що має статус нежитлового приміщення.

Крім того, восени 2012 року, ними було придбано нежитлове приміщення № 72, вбудоване в цокольний поверх чотирьох поверхового житлового будинку АДРЕСА_2 .

Позивач зазначає, що в період з 02.10.2015 року по 11.11.2015 року перебував на стаціонарному лікуванні. Після виписки з лікарні, сімейні стосунки з відповідачкою погіршилися і він переїхав проживати окремо. З кінця грудня 2015 року по середину січня 2016 року позивач перебував на лікуванні в м. Трускавець, потім почав працювати у містах західної України, а з березня 2016 року знаходився за межами України. До м. Кривого Рогу повернувся в червні 2018 року та випадково дізнався, що нежитлові приміщення, які були придбані у період шлюбу, належать ОСОБА_3 , племінниці відповідачки.

ОСОБА_3 є власницею нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 26.10.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Стюрко О.О. та нежитлового приміщення № 72, що вбудоване в цокольний поверх чотирьох поверхового житлового будинку АДРЕСА_2 , на підставі договору дарування від 26.10.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Стюрко О.О.

Позивач вважає, що відповідачка умисно позбулася спільного майна подружжя, у вигляді нежитлових приміщень, без його згоди, вважає, що його право порушено, тому просить визнати зазначені договори недійсними та визнати майно спільною сумісною власністю подружжя, визнавши за ним та відповідачкою по 1/2 частини нежитлового приміщення АДРЕСА_1 та нежитлового приміщення АДРЕСА_3 , що вбудоване в цокольний поверх чотирьох поверхового житлового будинку АДРЕСА_2 .

В листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_5 , про поділ майна подружжя та стягнення грошової компенсації за частку в спільному сумісному майні подружжя з одночасним припиненням права власності.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 з 23.10.2010 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Під час перебування у шлюбі, 28.08.2012 року ними була придбана двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , що має статус нежитлового приміщення. Крім того, восени 2012 року, ними було придбано нежитлове приміщення № 72, вбудоване в цокольний поверх чотирьох поверхового житлового будинку АДРЕСА_2 . 26 жовтня 2015 року, ними як подружжям добровільно, за взаємною згодою, в інтересах сім`ї, було відчужено належне їм майно на користь ОСОБА_3 .

Разом з тим, 29 грудня 2012 року ОСОБА_1 всупереч її волі, без її згоди, відчужив, придбаний ними в шлюбі, за спільні кошти подружжя, автомобіль "Мерседес Бенс Віто 110Д", реєстраційний номер НОМЕР_1 , 24.06.1998 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований на відповідача, своєму батькові ОСОБА_5 .

Відповідно до Висновку експертного автотоварознавчого дослідження №300/18 про оцінку транспортного засобу від 06.11.2018 року середня ринкова вартість спільного сумісного майна подружжя автомобіля "Мерседес Бенс Віто 110 Д", реєстраційний номер НОМЕР_1 , 24.06.1998 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , складає 145 469 грн. 08 коп.

Враховуючи, що частки сторін в спільній сумісній власності є рівними, позивачка за зустрічним позовом не заперечує проти стягнення компенсації з ОСОБА_1 на свою користь 1/2 вартості спірного автомобіля, а саме 72734 грн. 54 коп., з одночасним припиненням права власності ОСОБА_2 у спільній сумісній власності на автомобіль "Мерседес Бенс Віто 110 Д", реєстраційний номер НОМЕР_1 , 24.06.1998 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 квітня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_2 - задоволено.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 транспортний засіб марки "Мерседес Бенс Віто 108 D", реєстраційний номер " НОМЕР_1 ", 1998 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію 1/2 частки вартості транспортного засобу марки "Мерседес Бенс Віто 108 D", реєстраційний номер " НОМЕР_1 ", 1998 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , у розмірі 72 734 грн. 54 коп.

Припинено право власності ОСОБА_2 у спільній сумісній власності на транспортний засіб марки "Мерседес Бенс Віто 108 D", реєстраційний номер " НОМЕР_1 ", 1998 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по справі у розмірі 6 433, 00 грн.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог та відмову в задоволенні зустрічного позову, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у період з 02 жовтня 2015 року по 23 жовтня 2015 року та з 23 жовтня 2015 року по 11 листопада 2015 року позивач ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні, а тому він фізично не міг надавати письмову згоду на відчуження спільного сумісного майна подружжя у приміщенні нотаріуса, який посвідчував договори. Зазначає, що він не погоджується із думкою експерта, який проводив почеркознавчу експертизу, та має намір викликати останнього до суду для надання пояснень, оскільки в суді першої інстанції він такої можливості не мав, адже розраховував на особисту участь його представника у судовому засіданні, однак суд першої інстанції розглянув дану справу без участі сторін, ігноруючи клопотання про відкладення розгляду справи.

Не погоджується ОСОБА_1 й з висновком суду першої інстанції щодо задоволення зустрічного позову, з тих підстав, що відчуження транспортного засобу відбулося у період шлюбу, а саме 07 липня 2018 року, коли вони з відповідачкою у справі були сім`єю, а тому ОСОБА_6 знала про перереєстрацію автомобіля, не була проти. При цьому, вважає, що суд невірно визначив розмір грошової компенсації за Ѕ частину транспортного засобу, адже автотоварознавче дослідження проведено 06.11.2018 року, а справа розглянута у квітні 2021 року, й саме на цю дату суд має встановити вартість майна.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 адвоката Вако М.Ю., який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 23.10.2010 року по 10.12.2018 року.

В 2012 році подружжям придбано наступне майно: двокімнатна квартира АДРЕСА_1 ; нежитлове приміщення № 72, вбудоване в цокольний поверх чотирьох поверхового житлового будинку АДРЕСА_2 ; автомобіль "Мерседес Бенс Віто 110 Д", реєстраційний номер НОМЕР_1 , 24.06.1998 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , й ці обставини були визнані та не заперечувалися сторонами по справі.

26 жовтня 2015 року позивач ОСОБА_1 , подав приватному нотаріусу Стюрко О.О. письмову заяву про те, що надає свою згоду на укладення договору про продаж дружиною ОСОБА_2 , нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , яке є їхньою з ОСОБА_2 спільною сумісною власністю, як таке, що набувалося у період перебування у зареєстрованому шлюбі. Приватним нотаріусом Стюрко О.О. засвідчено справжність підпису ОСОБА_1 , який зроблений у її присутності, особу ОСОБА_1 , який підписав документ, встановлено його дієздатність та факт реєстрації шлюбу перевірено, заяву зареєстровано в реєстрі за № 1827.

Згідно договору купівлі-продажу від 26.10.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Стюрко О.О., власником нежитлового приміщення АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі-продажу від 26.10.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Стюрко О.О., що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 135835473 від 29.08.2018 року.

26 жовтня 2015 року ОСОБА_1 , подано приватному нотаріусу Стюрко О.О. письмову заяву про те, що він надає свою згоду на укладання договору дарування дружиною ОСОБА_2 , нежитлового приміщення № 72, що вбудоване в цокольний поверх чотирьох поверхового житлового будинку АДРЕСА_2 , на ім`я ОСОБА_3 , яке є їхньою з ОСОБА_2 спільною сумісною власністю, як таке, що набувалося у період перебування у зареєстрованому шлюбі. Приватним нотаріусом Стюрко О.О. засвідчено справжність підпису ОСОБА_1 , який зроблений у її присутності, особу ОСОБА_1 , який підписав документ, встановлено його дієздатність та факт реєстрації шлюбу перевірено, заяву зареєстровано в реєстрі за № 1828.

Згідно договору дарування від 26.10.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Стюрко О.О., ОСОБА_3 є власником нежитлове приміщення № 72, вбудованого в цокольний поверх чотирьох поверхового житлового будинку АДРЕСА_2 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 135834561 від 29.08.2018 року.

Відповідно до висновку експерта № 19/104-7/7/813 від 01.12.2020 року, підпис від імені ОСОБА_1 в заяві - згоді ОСОБА_1 на відчуження (дарування), нежитлового приміщення № 72, вбудованого в цокольний поверх чотирьох поверхового житлового будинку АДРЕСА_2 , посвідченій приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу, Стюрко Оксаною Олександрівною, ІНФОРМАЦІЯ_3 , виконаний ОСОБА_1 ; Підпис від імені ОСОБА_1 в заяві - згоді ОСОБА_1 на відчуження (продаж), нежитлового приміщення № 25, у будинку АДРЕСА_2 , посвідченій приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу, Стюрко Оксаною Олександрівною, ІНФОРМАЦІЯ_3 , виконаний ОСОБА_1 ; рукописний запис « ОСОБА_1 » у заяві - згоді ОСОБА_1 на відчуження (продаж), нежитлового приміщення № 25, у будинку АДРЕСА_2 , посвідченій приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу, Стюрко Оксаною Олександрівною, ІНФОРМАЦІЯ_3 , виконаний ОСОБА_1 ; рукописний запис « ОСОБА_1 » у заяві - згоді ОСОБА_1 на відчуження (продаж), нежитлового приміщення № 25, у будинку АДРЕСА_2 , посвідченій приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу, Стюрко Оксаною Олександрівною, 26 жовтня 2015 року, виконаний ОСОБА_1 .

07.07.2018 року автомобіль "Мерседес Бенс Віто 110 Д", реєстраційний номер НОМЕР_1 , 24.06.1998 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , був відчужений ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 , та з 07.07.2018 року власником транспортного засобу є ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_3 .

Відповідно до висновку про оцінку майна № 0803 від 22.08.2018 року, ринкова вартість нежитлового приміщення № 25 у будинку АДРЕСА_4 , складає 148455,00 грн.

Відповідно до висновку про оцінку майна № 0804 від 22.08.2018 року, ринкова вартість нежитлового приміщення № 72, що вбудоване в цокольний поверх чотирьох поверхового житлового будинку АДРЕСА_2 , складає 208113,00 грн.

Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження №300/18 про оцінку транспортного засобу від 06.11.2018 року середня ринкова вартість спільного сумісного майна подружжя автомобіля "Мерседес Бенс Віто 110 Д", реєстраційний номер НОМЕР_1 , 24.06.1998 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , складає 145 469 грн. 08 коп.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання договорів недійсними, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 завчасно було відомо про намір його дружини відчужити нежитлове приміщення АДРЕСА_1 та нежитлове приміщення № 72, що вбудоване в цокольний поверх чотиповерхового житлового будинку АДРЕСА_2 , й він погодився на укладення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_1 та договору дарування нежитлового приміщення № 72, що вбудоване в цокольний поверх чотиповерхового житлового будинку АДРЕСА_2 , надавши відповідні письмові згоди, які, у встановленому Законом порядку, засвідчені нотаріально. При цьому, встановивши, що вказане нерухоме майно відчужене у період спільного проживання подружжя та за їх взаємною згодою, дійшов висновку, що це майно не входять до переліку спільного сумісного майна, яке підлягає поділу після розірвання шлюбу.

До таких висновків суд дійшов належним чином встановивши обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, дотримуючись вимог норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і частина третя статті 368 ЦК України.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), відсутність згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України та статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому, закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

У справі, що переглядається, позивач ОСОБА_1 , який не є стороною оспорюваних правочинів, надав письмову згоду дружині ОСОБА_2 , на укладення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_1 та договору дарування нежитлового приміщення № 72, що вбудоване в цокольний поверх чотиповерхового житлового будинку АДРЕСА_2 , що є спільною сумісною власністю подружжя.

Так, 26 жовтня 2015 року позивач ОСОБА_1 , подав приватному нотаріусу Стюрко О.О. письмову заяву про те, що надає свою згоду на укладення договору про продаж дружиною ОСОБА_2 , нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , яке є їхньою з ОСОБА_2 спільною сумісною власністю, як таке, що набувалося у період перебування у зареєстрованому шлюбі. Приватним нотаріусом Стюрко О.О. засвідчено справжність підпису ОСОБА_1 , який зроблений у її присутності, особу ОСОБА_1 , який підписав документ, встановлено його дієздатність та факт реєстрації шлюбу перевірено, заяву зареєстровано в реєстрі за № 1827 (т. 1 а.с. 121).

26 жовтня 2015 року ОСОБА_1 , подано приватному нотаріусу Стюрко О.О. письмову заяву про те, що він надає свою згоду на укладання договору дарування дружиною ОСОБА_2 , нежитлового приміщення № 72, що вбудоване в цокольний поверх чотирьох поверхового житлового будинку АДРЕСА_2 , на ім`я ОСОБА_3 , яке є їхньою з ОСОБА_2 спільною сумісною власністю, як таке, що набувалося у період перебування у зареєстрованому шлюбі. Приватним нотаріусом Стюрко О.О. засвідчено справжність підпису ОСОБА_1 , який зроблений у її присутності, особу ОСОБА_1 , який підписав документ, встановлено його дієздатність та факт реєстрації шлюбу перевірено, заяву зареєстровано в реєстрі за № 1828 (т. 1 а.с. 120).

Відповідно до висновку експерта № 19/104-7/7/813 від 01.12.2020 року, підпис від імені ОСОБА_1 у вищезазначених заявах від 26 жовтня 2015 року виконаний ОСОБА_1 , а тому колегія суддів відхиляє доводи останнього про те, що, оскільки, у період з 02 жовтня 2015 року по 23 жовтня 2015 року та з 23 жовтня 2015 року по 11 листопада 2015 року, він перебував на стаціонарному лікуванні, тому фізично не міг надавати письмову згоду на відчуження спільного сумісного майна подружжя у приміщенні нотаріуса, який посвідчував договори.

Доводи ж апеляційної інстанції щодо незгоди з думкою експерта, який проводив почеркознавчу експертизу, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки позивач ОСОБА_1 , розпорядившись на власний розсуд своїми процесуальними правами, в апеляційній скарзі не ставив перед судом питання щодо проведення повторної комісійної судово-почеркознавчої експертизи. Подане ж ним відповідне клопотання 26 жовтня 2021 року (т. 2 а.с. 125), тобто через чотири місяці після відкриття апеляційного провадження (т. 2 а.с. 69), колегією суддів залишено без задоволення, оскільки позивачем не зазначено в чому саме полягає неповнота висновку експерта № 19/104-7/7/813 від 01.12.2020 року та не вказано нові обставини, які мають бути встановлені при повторній експертизі.

Отже, позивачу ОСОБА_1 було відомо про намір його дружини відчужити спільне сумісне майно подружжя й він погодився на укладення договорів купівлі-продажу та дарування цього майна, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності прави підстав для визнання недійсними договорів купівлі-продажу та дарування нерухомого майна від 26.10.2015 року.

При цьому, суд першої інстанції дійшов вірного висновку й щодо відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поділ нежитлового приміщення АДРЕСА_1 та нежитлового приміщення № 72, що вбудоване в цокольний поверх чотиповерхового житлового будинку АДРЕСА_2 , між сторонами, як спільного сумісного майна подружжя, оскільки, на час припинення шлюбних відносин, таке майно у сторін було відсутнє, а тому воно не входять до переліку спільного сумісного майна, яке підлягає поділу після розірвання шлюбу.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсації за частку у спільному сумісному майні подружжя (1/2 частини вартості транспортного засобу), суд першої інстанції виходив із того, що вибуття у липні 2018 року із спільної сумісної власності подружжя транспортного засобу у власність ОСОБА_5 , який є близьким родичем ОСОБА_1 , відбулось поза волею дружини ОСОБА_2 , а кошти використані не в інтересах сім`ї.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя

Отже, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Підстав відступити від зазначених висновків не встановлено.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи.

Відповідно до частини третьої статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згідно частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім"ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною четвертою статті 65 СК України визначено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

За таких обставин, один із подружжя може вимагати від іншого 1/2 частину вартості майна, яке відчужене в період зареєстрованого між ними шлюбу в тому випадку, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як закріплено в ч. 2 ст. 76 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України).

Як встановлено судом, автомобіль марки "Мерседес Бенс Віто 110 Д", реєстраційний номер НОМЕР_1 , 24.06.1998 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , був придбаний сторонами у період шлюбу, а тому є спільним сумісним майном подружжя.

Разом з тим, у липні 2018 року зазначений транспортний засіб був відчужений ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 , який є його близьким родичем, та, з огляду на відсутність доказів наявності згоди дружини на таке відчуження, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 відчужив автомобіль, що є спільною сумісною власністю подружжя, без згоди дружини ОСОБА_2 , й доказів протилежного суду не надано.

Доводи ж апеляційної скарги про те, що спірний автомобіль відчужено 07 липня 2018 року, тобто у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, колегією суддів не приймаються, оскільки судом встановлено та визнається ОСОБА_1 (зазначено ним у позовній заяві т. 1 а.с. 9), що, станом на липень 2018 року, сторони проживали окремо та не вели спільного господарства.

За таких обставин, правильним є висновок суду, що ОСОБА_2 має право на грошову компенсацію у розмірі половини вартості відчуженого майна в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.

Визначаючи розмір грошової компенсації 1/2 частини вартості спірного автомобіля, суд виходил з висновку судової автотоварознавчого дослідження №300/18 від 06.11.2018 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом невірно визначено вартість спірного автомобіля, колегією суддів до уваги не приймаються.

Так, відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц зроблено висновок, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Виходячи зі встановлених обставин, на підставі наданих сторонами доказів, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку, що спірний автомобіль є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, а його відчуження одним з подружжя, ОСОБА_1 без згоди іншого з подружжя ОСОБА_2 відбулося не в інтересах сім`ї, тому половина вартості автомобіля, яка визначена шляхом експертного дослідження, підлягає стягненню з відповідача за зустрічним позовом на користь ОСОБА_2 .

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку, однак, як уже зазначено вище, невірно застосовано норми матеріального права.

Разом з тим, припиняючи право власності ОСОБА_2 у спільній сумісній власності на транспортний засіб марки "Мерседес Бенс Віто 108 D", реєстраційний номер " НОМЕР_1 ", 1998 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , суд першої інстанції не врахував того, що з 07.07.2018 року власником вказаного транспортного засобу є ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_3 , і з цього часу право власності ОСОБА_2 на це майно припинене.

За таких обставин, колегія суддів, залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, вважає за необхідне змінити рішення суду, шляхом виключення з його резолютивної частини посилання на припинення права власності ОСОБА_2 у спільній сумісній власності на транспортний засіб марки "Мерседес Бенс Віто 108 D", реєстраційний номер " НОМЕР_1 ", 1998 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, п. 1 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 квітня 2021 року змінити, виключивши з його резолютивної частини посилання на припинення права власності ОСОБА_2 у спільній сумісній власності на транспортний засіб марки "Мерседес Бенс Віто 108 D", реєстраційний номер " НОМЕР_1 ", 1998 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 грудня 2021 року.

Головуючий:

Судді: