Справа № 204/6686/21
Провадження № 2-о/204/127/21
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2021 року Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючої судді Токар Н.В.,

при секретарі Ставніцер Б.В.,

за участі представника заявника адвоката Попко В.О.,

за участі представника заінтересованої особи Смолянкіної Н.В.,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду у м.Дніпро цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області, про встановлення факту, що має юридичне значення,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року заявник звернувся до суду із заявою, в якій просив встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

В обґрунтування поданої заяви, заявник вказав на те, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 . З 10.07.1989 року по 06.07.1995 рік був зареєстрований по АДРЕСА_1 . Постійне проживання ОСОБА_1 на території України також підтверджується копією Форми «А» та копіями з трудової книжки. З метою оформлення паспорту громадянина України у зв`язку з втратою паспорта зразка СРСР, ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, на що йому було повідомлено про необхідність отримання судового рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання в Україні станом на 24 серпня 1991 року. Для належного оформлення документів і отримання паспорта громадянина України, виникла необхідність в судовому порядку підтвердити, встановити факт постійного проживання заявника на території України за станом на 24 серпня 1991 року на підставі наданих документів, тому, заявник вимушений звернутись до суду із вказаною заявою.

У судовому засіданні представник заявника підтримав заяву в повному обсязі, просив її задовольнити, посилаючись на підстави, які зазначені у заяві.

Представник заінтересованої особи в судовому засіданні заперечувала проти задоволенні заяви, зазначивши, що заявник до них не звертався, в заяві посилається на те, що звертався до Шевченківського відділу ДМС в Дніпропетровській області, проте жодних письмових відповідей щодо звернення та розгляду заяви останнього матеріали справи не містять. Крім того, заявник не звертався і до Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області, крім того, з поданої заяви не зрозуміло, саме за яким пунктом Закону заявник просить встановити факт, що має юридичне значення.

Вислухавши пояснення сторін, пояснення заявника, допитаного як свідка відповідно до ст.92 ЦПК України, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що заява задоволенню не підлягає, у зв`язку з наступним.

У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України.

У частині першій статті 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

З указаного вбачається, що законом передбачено вставлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України "Про громадянство України" громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1992 року.

Пунктом 3 частини другої статті 9 Закону України "Про громадянство України" визначено, що безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Відповідно до пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року N 215, (далі - Порядок), громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України.

Пунктом 8 зазначеного вище Порядку передбачено, що для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України "Про громадянство України" особа, яка станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Відповідно до п.9 Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 Закону особа, яка проживала на території України за станом на 13 листопада 1991 року і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її проживання в Україні на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 13 листопада 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту проживання особи на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Згідно з пунктом 44 Порядку, у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Отже, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Ураховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року в справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20).

Системний аналіз наведеного вище Порядку свідчить про те, що для встановлення постійного проживання на території України особи, безумовним фактом є її встановлення, яке може бути підтверджено довідкою територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи.

Матеріали справи не містять будь-якого повідомлення відповідного відділу міграційної служби щодо встановлення чи не встановлення особи заявника, належність чи не належність до громадянства України.

Відповідно до п. п. 6 п. 35 вищевказаного Порядку, для оформлення паспорта для осіб, яких не було встановлено за результатами процедури встановлення особи, надається рішення суду про встановлення особи.

Статтею 10 Закону України "Про Єдиний демографічний реєстр" визначено, що якщо особу не буде ідентифіковано, проводиться процедура встановлення особи, строк якої не перевищує двох місяців. У разі неможливості встановити особу протягом зазначеного строку особа встановлюється за рішенням суду про встановлення факту, що має юридичне значення, для видачі документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України.

Проте, і зазначена процедура заявником виконана не була.

Надане в судовому засіданні ОСОБА_1 посвідчення з Центру обліку бездомних осіб, яке видано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не є належним доказом у справі, оскільки останнє було видано 21.07.2021 року, зі строком дії до 20.09.2021, а тому такий доказ не може достеменно підтвердити особу заявника.

Будь-яких інших доказів які б підтверджували дані про особу заявника, останнім не надано.

Відповідно до підпункту «а» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001, (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону «Про громадянство України», що подає особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Отже, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Ураховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року в справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20).

Заявник ОСОБА_1 , допитаний як свідок відповідно до вимог ст.92 ЦПК України, пояснив суду, що проживав в м.Комунарець до 3-х років, потів переїхав до Вінницької області, с.Новоселівка та проживав там до 1973 року, після цього, приблизно в 17 років переїхав проживати до м.Дніпро для працевлаштування на ЮМЗ у тракторний цех. З 1975 року був призваний до служби в армії, після якої повернувся до м.Дніпро та продовжив працювати на ЮМЗ, у 1982 році одружився з ОСОБА_2 , з якою перебував у шлюбі 5 років, від шлюбу має доньку - ОСОБА_3 , яка мешкає у Вінницькій області. З 1989 по 1991 р.р. проживав у гуртожитку в м.Дніпро, паспорт громадянина України не отримував у зв`язку з житловими проблемами.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Так, на підтвердження факту постійного проживання на території України в судовому засіданні ОСОБА_1 було надано для огляду посвідчення з Центру обліку бездомних осіб, яке видано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Між тим, вказане посвідчення було видано 21.07.2021 року, зі строком дії до 20.09.2021, тому такий доказ не може достеменно підтвердити особу заявника.

Посилання заявника, що оригінал вказаного паспорту громадянина СРСР був ним втрачений не підтверджений жодним доказом, якими можуть бути звернення до компетентних органів, зокрема, правоохоронних, засобів масової інформації. До того ж, заявником не надано доказів звернення до органів внутрішніх справ України, на які покладались обов`язки з приписки громадян, на підтвердження своїх доводів про наявність у нього прописки з останнього місця проживання.

Таким чином, суд приходить до висновку, що обставини, викладені заявником, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, та не ґрунтуються на вимогах закону; докази, надані заявником не можуть бути прийняті судом за достовірні, тобто, як такі, які достовірно свідчать про факт його постійного проживання на території України.

Враховуючи викладене, суд вважає, що заява ОСОБА_1 про встановлення факту , що має юридичне значення, задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини сьомої статті 294 ЦПК України, судові витрати при ухваленні судом рішення, не відшкодовуються.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 13, 76-81, 258-259, 263-265, 273, 293, ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області, про встановлення факту, що має юридичне значення - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Н.В.Токар