ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9534/21 Справа № 932/3148/20 Суддя у 1-й інстанції - Кудрявцева Т. О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 грудня 2021 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Гулієва М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради, треті особи - Дніпровська міська рада, ОСОБА_2 , про розірвання договору, стягнення збитків та упущеної вигоди, моральної шкоди

за апеляційною скаргою Дніпровської міської ради

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

16 березня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Дніпровської міської ради, в якому вказані третіми особами Департамент по роботі з активами Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 , про розірвання договору та відшкодування збитків, та в якому просив розірвати Договір купівлі-продажу № 271/А від 06 грудня 2019 року, укладений між Департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради (правонаступник департаменту корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради), та ОСОБА_1 ; стягнути з Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради (правонаступник департаменту корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради) на користь ОСОБА_1 реальні збитки у розмірі 863 161,25 гривень, упущену вигоду у розмірі 30 000,00 гривень, моральну шкоду у розмірі 50 000,00 гривень, витрати за надання правничої допомоги у розмірі 8 000,00 гривень, витрати на оплату судового збору у розмірі 10 693,20 гривень (том 1 а.с.1-8)

13 січня 2021 року позивачем було подано суду заяву про заміну відповідача та залучення третьої особи, в якій позивач просив замінити неналежного відповідача Дніпровську міську раду на належного відповідача Департамент по роботі з активами Дніпровської міської ради та долучити до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Дніпровську міську раду (том 1 а.с.151).

13 січня 2021 року позивачем з посиланням на уточнення учасників справи було подано до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій він просив розірвати Договір купівлі-продажу № 271/А від 06 грудня 2019 року, укладений між Департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради (правонаступник департаменту корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради) та ОСОБА_1 ; стягнути з Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради на його користь реальні збитки у розмірі 863 161,25 гривень, упущену вигоду у розмірі 30 000,00 гривень, моральну шкоду у розмірі 50 000,00 гривень; стягнути з Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради на його користь витрати за надання правничої допомоги у розмірі 8 000,00 гривень, витрати на оплату судового збору у розмірі 10 693,20 гривень (том 1 а.с.155).

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.02.2021 року замінено неналежного відповідача Дніпровську міську раду на належного відповідача Департамент по роботі з активами Дніпровської міської ради, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Дніпровську міську раду (том 1 а.с.165-166).

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради, треті особи - Дніпровська міська рада, ОСОБА_2 , про розірвання договору, стягнення збитків та упущеної вигоди, моральної шкоди, - задоволено частково. Розірвано Договір купівлі-продажу № 271/А від 06 грудня 2019 року, укладений між Департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради (правонаступник департаменту корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради), ідентифікаційний код згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України 37454258, місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, просп. Дмитра Яворницького, буд. 75 (дата державної реєстрації: 29.12.2010, дата та номер запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 24.05.2016, 1 076916), який діє від імені Територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради, та ОСОБА_1 . Стягнуто з Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_1 реальні збитки у розмірі 863161 гривень 25 коп., упущену вигоду у розмірі 30000 гривень, моральну шкоду у розмірі 10000 гривень, понесені витрати за надання правничої допомоги у розмірі 8000 гривень, витрати на оплату судового збору у розмірі 10 693 гривень 20 коп., а всього 921854 грн. 45 коп.(том 1 а.с. 226-241).

Не погодившись з вказаним рішенням суду, Дніпровська міська рада звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та відмовити у задоволені позову (том 2 а.с.1-12).

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт посилався на те, що висновки суду першої інстанції є безпідставними, необґрунтованими та свідчать про відсутність об`єктивного, всебічного, повного та законного розгляду даної справи, а також неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для вирішення справи та грубе порушення норм процесуального права з боку суду першої інстанції.

В порядку ст. 360 ЦПК України, від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, а також безпідставність доводів апеляційної скарги, просив, рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 06 грудня 2019 року між Департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради (продавець) та ОСОБА_1 (покупець, позивач) було укладено Договір купівлі-продажу № 271/А, відповідно до п. 1.1. якого Продавець зобов`язувався передати у власність Покупця, який став переможцем електронного аукціону без умов № UA-PS-2019-10-24-000009-2, що відбувся 20.11.2019 року, об`єкт малої приватизації - нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та яке належить територіальній громаді міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради на праві комунальної власності на підставі Рішення Дніпропетровської міської ради від 29.01.2014 № 15/47 «Про об`єкти права комунальної власності територіальної громади міста Дніпропетровська», протоколу загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю «ГАЛЛІЙ» № 3 від 28.01.2014 року. Як вбачається з договору, опис Об`єкта приватизації: в житловому будинку літ. А-16 нежитлове приміщення № 565 розташоване на І поверсі поз. 1-8, І-лоджія, загальною площею 89,3 кв.м., а - ганок, а1- ганок.

Вищевказаний Договір купівлі-продажу № 271/А від 06.12.2019 року був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Пустовим С.В.

Відповідно до абз. 4 п. 1.1. Договору купівлі-продажу № 271/А від 06.12.2019р., Покупець зобов`язується прийняти Об`єкт приватизації, сплатити за нього ціну продажу і виконати умови, що визначені в цьому Договорі та здійснити державну реєстрацію права власності на Об`єкт приватизації відповідно до чинного законодавства.

Як зазначено в п. 1.3. Договору купівлі-продажу, ціна продажу об`єкта приватизації з урахуванням ПДВ становить 816 001,20 грн.

Відповідно до п. 2.1. цього Договору купівлі-продажу, Покупець зобов`язаний сплатити 816 001,20 гривень у повному обсязі за придбаний Об`єкт приватизації протягом 30 календарних днів з моменту нотаріального посвідчення цього Договору купівлі-продажу.

Згідно до п.2.2. Договору купівлі-продажу сплаті позивачем також підлягав гарантійний внесок для участі в аукціоні в сумі 1192,41 грн., що становить 10% стартової ціни Об`єкта приватизації та зараховується Покупцеві в рахунок ціни продажу Об`єкта приватизації.

Відповідно до п.2.3. Договору купівлі-продажу, грошові кошти у розмірі 814 808,79 гривень в т.ч. ПДВ 136000 грн. остаточний розрахунок за придбаний Об`єкт приватизації, сплачуються Покупцем шляхом безготівкового перерахування з рахунку Покупця на рахунок Продавця.

Пунктом 3.1. Договору купівлі-продажу передбачено, що передача Об`єкта приватизації Продавцем і прийняття Об`єкт приватизації Покупцем засвідчується актом прийому-передачі, який підписується обома сторонами протягом 3-х робочих днів з моменту сплати повної вартості придбаного Об`єкта приватизації.

Встановлено, що грошові кошти у розмірі 814 808,79 гривень були сплачені позивачем відповідачеві 18 грудня 2019 року, що підтверджується квитанцією код 1812-6290-9223-0565 від 18 грудня 2019 року, грошові кошти у розмірі 1192,41 гривень були сплачені ним 12 грудня 2019 року, що підтверджується платіжним дорученням № 1000 від 12 грудня 2019 року.

20 грудня 2019 року між ОСОБА_1 та Департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради було підписано Акт прийому-передачі нежитлового приміщення (будівлі), в якому зазначено, що Продавець передає, а Покупець приймає: нежитлове приміщення (опис об`єкта приватизації: в житловому будинку літ. А-16 нежитлове приміщення № 565 розташоване на І поверсі поз. 1-8, І-лоджія, загальною площею 89,3 кв.м., а - ганок, а1- ганок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

26 грудня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Пустовим С.В. на підставі Договору купівлі-продажу №271/А, виданого 06.12.2019 року, за ОСОБА_1 було проведено Державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , опис об`єкта: в житловому будинку літ. А-16 нежитлове приміщення № 565, розташоване на І поверсі поз. 1-8, І-лоджія, загальною площею 89,3 кв.м., а - ганок, а1- ганок.

Встановлено, що ОСОБА_1 до 08 січня 2020 року у вищевказаному придбаному приміщенні не був, підписання Акту приймання-передачі приміщення відбулося у приміщенні Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради. Вказане приміщення позивачу було цікаве розташуванням та він мав намір здавати його в оренду.

08 січня 2019 року позивач вирішив відвідати приміщення, яке придбав, для його огляду та передання на умовах оренди третій особі. Однак, до приміщення потрапити не зміг, бо в ньому знаходилися на той час та до теперішнього часу знаходяться невідомі йому особи, які повідомили його, що є власниками цього приміщення на підставі Договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 19.07.2017 року. Як з`ясувалося в подальшому, власником приміщення є ОСОБА_2 .

Зважаючи на вказане, з урахуванням відсутності можливості користуватися своєю власністю, позивачем за фактом незаконного зайняття приміщення було викликано поліцію та подано 15.01.2020 року до Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 повідомлення про вчинення кримінального правопорушення за ст.ст. 190, 358 КК України, що підтверджується письмовим повідомленням про вчинення кримінального правопорушення, Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань про реєстрацію кримінального провадження: 0000495 від 18.02.2020 року.

Однак, під час з`ясування обставин справи за даними третіх осіб, які знаходилися у приміщенні на 08.01.2020 року, позивачем було встановлено, що приміщення, яке вони займають, зареєстровано як нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

10 січня 2020 року з метою з`ясування наявності чи відсутності взагалі приміщення АДРЕСА_3 адвокатом позивача Воронько О.О. на адресу КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» ДМР було направлено адвокатський запит.

Відповідно до листа КП «ДМБТІ» ДМР від 15 січня 2020 року № 413, згідно з матеріалами інвентаризаційної справи за адресою: АДРЕСА_4 , в житловому багатоквартирному будинку літ. А-16, приміщення № 565, станом на 31.12.2012 рік, не значиться. За вищевказаною адресою на першому поверсі житлового будинку літ. А-16 значиться нежитлове приміщення № 1 поз. 1-7 загальною площею 65.5 кв.м.

Як вбачається з матеріалів справи, 19.07.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, відповідно до якого продавець ОСОБА_3 продав, а покупець ОСОБА_2 купив нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , опис об`єкта: нежитлове приміщення літ. А; ганок літ.а, літ.а1, загальною площею 85,2 кв.м. Відповідно до змісту п.1.2. договору, відчужуване нерухоме майно належить продавцю, що підтверджується угодою купівлі-продажу нерухомості, укладеною Товарною біржею «Новомосковська» 31.08.1999 року, реєстр №000239, право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, державним реєстратором Орліщинської сільської ради Новомосковського району Перцевою І.М. 14.07.2017 року, реєстраційний номер майна: 101.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 202732977 від 03.03.2020 року власником нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 85,2 кв.м., опис: нежитлове приміщення літ. А; ганок літ.а, літ.а1, є ОСОБА_2 , підставою виникнення права власності зазначено: договір купівлі-продажу серії та номер: 676, виданий 19.07.2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Заверуха Н.І.

Як зазначив в судовому засіданні представник відповідача, дійсно, наразі існує два приміщення за одним і тим самим фактичним місцем розташуванням, однак за різними адресами, зазначеними в Реєстрі прав власності.

Вказане підтверджується матеріалами справи, а зокрема, зображенням в технічній документації на приміщення

Таким чином, встановлено, що приміщення за АДРЕСА_3 та нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_5 , приміщення І, загальною площею 85,2 кв.м., опис: нежитлове приміщення літ. А; ганок літ.а, літ.а1, є одним і тим же приміщенням, при цьому приміщення за АДРЕСА_3 існує виключно на папері, фактично це приміщення має іншу назву та належить іншому власнику, що не спростовано відповідачем.

Встановлено та матеріалами справи підтверджується, що позивачем в зв`язку з укладанням Договору купівлі-продажу були понесені наступні витрати:

814 808,79 грн. витрати на придбання Об`єкту (оплачено 18.12.2019 р., квитанція код 1812-6290-9223-0565);

1 192,41 грн. гарантійний внесок для участі в аукціоні (оплачено 12.12.2019р., платіжне доручення № 1000);

24480,04 грн. винагорода за проведення електронних торгів (оплачено 11.12.2019р., квитанція код 1805-5555-1572-6757)

8 160,01 грн. сплата збору за операції купівлі-продажу нерухомого майна - 1 % до Пенсійного фонду України (оплачено 06.12.2019 р., код квитанції 1800-3788-2251-4858);

14 000,00 грн. оплата за нотаріальні послуги посвідчення Договору купівлі-продажу (оплачено 06.12.2019р.);

520,00 грн. витрати за отримання копії викопіювання з інвентаризаційної справи в КП «ДМБТІ» ДМР, що підтверджується квитанцією БТІ від 10.01.2020 року.

Всього, у зв`язку з укладенням Договору купівлі-продажу № 271/А від 06.12.2019р. позивачем понесено фактичних витрат у загальному розмірі: 814808,79 грн. + 1192,41 грн. + 24480,04 грн. + 8160,01 грн. + 14000,00 грн. + 520,00 грн. = 863 161,25 (вісімсот шістдесят три тисячі сто шістдесят одна грн. 25 коп.) гривень.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із їх законності, доведеності та обґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Відповідно до статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Стаття 653 ЦК України передбачає правові наслідки зміни або розірвання договору.

У разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.

У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.

У постанові від 30.09.2020 року по справі № 522/3197/16-ц, Верховний Суд вказав, що у кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватись з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та/або упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Судом встановлено, що відповідно до п. 1.1. Договору купівлі-продажу № 271/А від 06 грудня 2019 року, укладеному між Департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради, який діє від імені Територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради, та ОСОБА_1 , продавець зобов`язується передати у власність Покупцю об`єкт приватизації, а покупець зобов`язується прийняти об`єкт приватизації, сплатити за нього ціну продажу і виконати умови, що визнані в цьому Договору та здійснити державну реєстрації права власності на об`єкт приватизації відповідно до чинного законодавства.

Пунктом 4.1. Договору купівлі-продажу передбачено, що кожна сторона зобов`язується виконувати обов`язки, покладені на неї цим Договором та сприяти іншій стороні у виконанні її обов`язків. Відповідно до п.4.2. Договору, сторони несуть матеріальну відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов цього договору згідно з діючим законодавством України.

Як зазначено в п. 8.1. Договору купівлі-продажу, Продавець гарантує, що Об`єкт приватизації не входить до переліку об`єктів, які не підлягають приватизації, не є проданим, заставленим, не перебуває під арештом, судових справ щодо нього немає.

Відповідно до п.11 Договору купівлі-продажу, усі спори, що виникають при виконанні умов цього договору або у зв`язку з тлумаченням розділів цього Договору, вирішуються у порядку, встановленому чинним законодавством.

Пунктом 12.2. Договору купівлі-продажу передбачено, що у разі невиконання однією із сторін умов цього договору він може бути змінений або розірваний на вимогу іншої сторони за рішенням суду, а Об`єкт приватизації повернутий до власності територіальної громади міста Дніпра.

Як зазначено в п.13 Договору купівлі-продажу, всі витрати, пов`язані з укладанням цього договору, його нотаріальним посвідченням, державною реєстрацією права власності та виконанням, бере на себе Покупець.

Отже, за визначеними вказаним договором купівлі-продажу умовами відповідач брав на себе обов`язок щодо передання об`єкта приватизації позивачу у власність, а позивач зобов`язувався здійснити за нього оплату.

Позивач, як добросовісний Покупець, виконав всі умови Договору купівлі-продажу, переказавши грошову суму, обумовлену Договором, в повному обсязі, та здійснивши необхідні для укладання договору грошові платежі, однак відповідач свої обов`язки за договором не здійснив, позивач бажаного результату не досяг, володіти, користуватися та розпоряджатися вищевказаним в договорі об`єктом приватизації на даний момент не має можливості.

Відповідно до листа КП «ДМБТІ» від 15.01.2020 р. № 413, згідно матеріалів інвентаризаційної справи за адресою: АДРЕСА_4 в житловому багатоквартирному будинку літ. А-16 приміщення № 565, станом на 31.12.2012р., не значиться.

За вищевказаною адресою на першому поверсі житлового будинку літ. А-16 значиться нежитлове приміщення № 1 поз. 1-7 загальною площею 65,5 кв.м. і доказів протилежного суду не надано.

Таким чином, встановлені обставини дають підстави вважати, що за Договором купівлі-продажу № 271/А від 06 грудня 2019 року, укладеним між Департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради та ОСОБА_1 , продавець (відповідач у даній справі), який діяв від імені Територіальної громади міста Дніпра, зобов`язався передати у власність Покупцю об`єкт приватизації вищевказане в договорі нерухоме майно, державна реєстрація права власності на яке на момент укладання цього договору не була за ним -належним чином проведена, що не відповідає змісту ч.1 ст. 656 та 658 ЦК України та без попередження покупця про можливі наявні права третіх осіб на це майно, що суперечить приписам ст. 659 ЦК України та що має наслідки у вигляді розірвання договору купівлі-продажу.

Колегія суддів звертає увагу, що будь-яких належних та допустимих доказів в спростування викладеного відповідачем суду не надано.

Доводи апеляційної скарги зводяться до трактування укладеного між сторонами договору, та його правомірність, при цьому апелянт жодним чином не спростовує обставину відсутності такого приміщення.

Посилання в апеляційній скарзі на акт прийому-передачі від 20.12.2019, якому суд не надав оцінку, колегія суддів відхиляє, оскільки з акту не вбачається, що сторони його укладали в спірному приміщенні, відсутні посилання в такому акті і про огляд приміщення.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності належних доказів для стягнення упущеної вигоди, колегія суддів приймає критично, з огляду на наступне.

02 січня 2020 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено Договір оренди нежитлового приміщення № 1-02/01, відповідно до п. 1.1. якого, орендодавець ( ОСОБА_1 ) зобов`язується передати орендареві ( ОСОБА_4 ), а орендар зобов`язується прийняти у тимчасове платне користування (оренду) приміщення, визначене у Договорі, за плату та на обумовлений строк для здійснення підприємницької діяльності. П. 1.2. Договору визначено адресу приміщення‚ що орендується: АДРЕСА_1 , площа приміщення, що орендується: 89,3 кв.м.. І поверх. Пунктом 4.1. Договору передбачено, що приміщення передається в оренду строком до 30.06.2020 року.

Як зазначено в п. 5.1., 5.2. Договору оренди нежитлового приміщення, розмір місячної орендної плати складає: 10000,00 гривень за один місяць. Орендна плата сплачується орендарем на картковий рахунок орендодавця наступним чином: до 31 березня 2020 року 30000,00 гривень; до 30 червня 2020 року 30000,00 гривень.

Пунктами 2.1., 2.2. Договору оренди нежитлового приміщення передбачено, що приміщення, що орендується, повинно бути передано орендодавцем та прийнято орендарем протягом семи днів з моменту укладання договору, факт прийому-передачі приміщення між ними підтверджується підписанням Акту прийому-передачі приміщення.

13 березня 2020 року позивач ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_4 вимогу про розірвання нею в односторонньому порядку з 13 березня 2020 року Договору оренди нежитлового приміщення № 1-02/01 від 02 січня 2020 року з посиланням на те, що станом на день написання цього листа вказане у Договорі приміщення їй не передано, чим порушені умови Договору про своєчасне передання їй приміщення.

Як встановлено судом та про що зазначено вище, виконати умови Договору оренди нежитлового приміщення № 1-02/01 від 02.01.2020 року ОСОБА_1 не мав можливості в зв`язку з відсутністю у нього доступу до вказаного нежитлового приміщення та відсутністю в зв`язку з цим можливості розпоряджатися ним на свій розсуд як своєю власністю.

Таким чином, ОСОБА_1 в зв`язку з одностороннім розірванням орендарем Договору оренди нежитлового приміщення № 1-02/01 від 02.01.2020 року втратив можливість отримати дохід, який він міг би реально одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушене (упущену вигоду), а саме додатковий прибуток, який, відповідно до Договору оренди за весь термін його дії становив би 60000,00 гривень. Отже, розмір упущеної позивачем вигоди складає 30 000,00 гривень, який вирахований з дати укладення Договору оренди і по дату отримання від орендаря листа щодо його розірвання.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вказане узгоджується із положеннями ч.1 ст. 81 ЦПК України, згідно яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

При цьому, за вимогами ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України).

Усталеною є практика ЄСПЛ, в якій суд посилається на balance of probabilities (баланс ймовірностей) для оцінки обставин справи. Наприклад, у рішенні BENDERSKIY v. Ukraine 15.11.2007 суд застосовує баланс ймовірностей. У рішенні J.K. AND OTHERS v. Sweden 23.08.2016 суд вказує, що цей стандарт притаманний саме цивільним справам.

У постанові Верховного Суду України від 14.06.2017 у справі №923/2075/15 відхилено висновки апеляційного суду про відмову в позові про стягнення упущеної вигоди лише з тих підстав, що її розмір не може бути встановлений з розумним степенем достовірності, оскільки апеляційний суд не дослідив інших доказів, які надані позивачем, чим фактично позбавив останнього можливості відновити його порушене право, за захистом якого подано позов.

Аналогічний підхід продемонстрував і Касаційний цивільний суд в складі Верховного Суду у своїй постанові від 06.11.2019 у справі №127/27155/16-ц (провадження №61-30580св18).

Отже, під розумним ступенем достовірності слід розуміти те, що факт є доведеним, якщо після оцінки доказів вбачається, що факт скоріше відбувся, аніж не мав місце.

У зв`язку з цим, суд першої інстанції правомірно прийняв надані позивачем докази.

Приведені апелянтом інші доводи в апеляційній скарзі про те, що суд не дав належної оцінки обставинам справи, про невірне застосування судом норм матеріального права, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010р. №4241/03 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відповідно до ч.23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України» за заявою №63566/00 суд нагадує, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

При цьому суд зазначає, що згідно вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; пункт 58): де зазначено, що згідно з усталеною практикою Суду, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

Суд також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: