Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

№ 610/706/16-ц

№ 2/610/547/2021

21.09.2021 року

Балаклійський районний суд Харківської області -

головуючий: Стригуненко В.М.

за участі

секретаря: Паточки А.М.,

розглянувши у місті Балаклія Харківської області у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

02.02.2016 року до суду надійшов позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», в якому останній просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором, укладеним 04.06.2009 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (на той час ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК») і ОСОБА_1 , яка станом на 31.12.2015 року становить 22159,23 гривень, а також судові витрати.

Позов обґрунтований тим, що на підставі укладеного 04.06.2009 року договору (заяви) б/н відповідачу було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 15000грн., в порядку та на умовах, встановлених заявою, умовами та правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою, тарифами банку (договір), із встановленими ним же порядком та строками погашенням кредиту.

Проте, відповідач порушила умови договору, тому позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача заборгованості за договором.

10.03.2016р. вказаний позов було задоволено за заочним рішенням Балаклійського районного суду Харківської області, яке за ухвалою від 22.04.2021р. було скасовано та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

07.05.2021р. відповідач надала відзив на позовну заяву, у якому зазначила, що зміст позовної заяви є необґрунтованим, не підтвердженим належними та допустимими доказами. Так, в матеріалах справи не вбачається наявність оригіналу кредитного договору. Надана позивачем копія розрахунку заборгованості не є документом фінансової звітності, тому не може братися судом до уваги, як належний та допустимий доказ, банк може в довідках вказувати будь-яку інформацію, яка вигідна банку. Вказує, що позивач свідомо подав недостовірні дані про тіло кредиту. Не надано доказів про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки на ім`я відповідача, доказів з приводу погодження між сторонами зміни кредитного ліміту та умов кредитування за підписом відповідача. Позивачем не доведено факт користування відповідачем картковим рахунком та використанням достовірної суми кредитних коштів. Надані позивачем документи не завірені належним чином, а тому не можуть братися судом до уваги при прийнятті рішення. Надана позивачем копія заяви про бажання оформити кредит на ім`я відповідача містить незрозумілий підпис, що не відповідає підпису відповідача, а надані копії довідки про умови кредитування та «Умови та правила надання банківських послуг» взагалі не містять підпису відповідача щодо її ознайомлення з ними. Вважає, що нею сума отриманого тіла кредиту у розмірі 500грн. повернута в повному обсязі, а вказаний позивачем мінливий кредитний ліміт вона не визнає. З урахуванням позиції ВС позивач має виключне право на повернення суми фактично отриманих коштів при умові доведення їх отримання позичальником. Крім того, датою підписання кредитного договору є 04.06.2009р., а тому 04.06.2012р. строк встановленої позовної давності в три роки за тілом кредиту сплинув на момент звернення до суду з позовом. Оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, просила в задоволення позову відмовити в повному обсязі (а.с. 84-89).

17.05.2021р. позивачем було подано клопотання про відкладення судового засідання для надання можливості надати додаткові докази по справі та детальні пояснення щодо розрахунку заборгованості, оскільки банком було замовлено додаткові докази в Головному офісі банку м. Дніпро, а саме виписки по рахунку, довідки про видані кредитні картки, довідки про зміну умов кредитування, які будуть надані банком в наступне судове засідання. В клопотанні також вказав, що на підставі поданої заяви -анкети, в якій відповідач висловила свою згоду про укладення договору, їй було відкрито картковий рахунок. Також, в заяві, яка підписана відповідачем, яка по суті є кредитним договором, та зі змісту якої вона ознайомлена, вказані анкетні дані відповідача, дата підписання договору, дата отримання картки та пін-коду відповідачем. Вказано, що відповідач отримала кредитну картку «Універсальна 55 днів пільгового періоду», про що є її підпис. На картку встановлено початковий кредитний ліміт в сумі 500грн. Зазначено, що банк може в будь-який момент зменшити, збільшити або анулювати кредитний ліміт, зазначено базову відсоткову ставку - 2,5% на місяць. Більш того, відповідачем було підписано ще й довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка є невід'ємною частиною укладеного між сторонами договору, із зазначенням всіх істотних умов цього договору. Тому, вважає погодженими між сторонами всі істотні умови кредитного договору. Також, до суду надано розрахунок заборгованості, який є консолідованою інформацією руху коштів по картковому рахунку, відображає трати за картковим рахунком, нарахування, які проводились банком, та погашення, які здійснювала відповідач (а.с. 90, 91).

14.06.2021р. позивачем було надано суду письмові пояснення щодо доводів відповідача на позов, в яких банк вказав, що ОСОБА_1 звернулась до позивача з метою отримання банківських послуг, в зв`язку з чим підписала заяву від 04.06.2009р., згідно якої отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач була проінформована щодо Умов та правил надання банківських послуг, а також Тарифів банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. Відповідно до заяви від 04.06.2009р. відповідач отримала картки, остання з яких мала термін дії до 02.2016р. Відповідно до виписки про рух коштів по рахунку ОСОБА_1 , вона користувалася кредитним лімітом, знімала кошти з банкоматів, розраховувалась у торгівельних мережах, тобто активно користувалася кредитними коштами. Зазначив, що банківська виписка має статус первинного документа, що підтверджено Переліком типових документів. Дії з користування кредитними коштами та погашення заборгованості свідчать про згоду з умовами кредитування та обізнаність в повному обсязі з умовами кредитування. Оскільки строк перевипущеної картки становить до останнього дня 02.2016р., тому позивач звернувся до суду з позовом до спливу строку позовної давності. З огляду на вищенаведене, вважає доводи відповідача безпідставними та необґрунтованими (а.с. 98-100).

21.09.2021р. відповідач надала заперечення на письмові пояснення позивача від 14.06.2021р., в яких вказала, що позивач у встановлений законом термін відповідь на відзив відповідача разом з доказами не надав, а лише надав письмові пояснення разом з додатками для суду, не надіславши їх відповідачу. Крім того, надання письмових пояснень не передбачено цивільним судочинством та подані з порушенням терміну, як і докази, додані до них, а тому не можуть братися судом до уваги. Також не вбачається наявність клопотання про поновлення чи продовження пропущеного процесуального строку. Просила не долучати до матеріалів справи пояснення та докази, надані позивачем з порушенням строку, та відмовити в задоволені позову в повному обсязі (а.с. 141, 142).

Представник позивача в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала (а.с. 146).

Відповідач в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позов не визналав повному обсязі, оскільки не доведені позовні вимоги та не надані належні докази. Просила відмовити в його задоволенні (а.с. 148).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлені такі обставини і визначені відповідні до них правовідносини.

Відповідач просила не брати до уваги письмові пояснення позивача та додані до них письмові докази на підтвердження позовних вимог, оскільки їх було надано з пропуском процесуального строку.

З приводу чого суд зазначає, що після скасування заочного рішення 22.04.2021р. справу було призначено до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження на 17.05.2021р.

07.05.2021р. відповідачем було подано відзив на позов.

Відповідно до ч. 4 ст. 83 ЦПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Так, представником позивача 17.05.2021р. було подано клопотання про відкладення судового засідання для надання пояснень та додаткових доказів, які вони не можуть надати через замовлення їх в Головному офісі банку. Зазначив про їх надання у наступне судове засідання.

В зв'язку з цим 17.05.2021р. розгляд справи було відкладено на 16.06.2021р., проти чого не заперечувала відповідач. Тобто, суд фактично, відклавши судове засідання, продовжив позивачу строк до наступного судового засідання для подання пояснень, які за своєю суттю є відповіддю на відзив, та додаткових доказі на підтвердження своїх вимог.

Таким чином, подані 14.06.2021р. позивачем письмові пояснення та додаткові докази є такими, що подані без порушення строку на їх подачу, тому приймаються судом та беруться до уваги при прийнятті рішення у справі.

До того ж, відповідач 15.06.2021р. ознайомилась з письмовими поясненнями позивача від 14.06.2021р. та отримала їх копію, а також зробила фотокопії доданих до неї додатків (письмових доказів). У зв'язку з чим просила відкласти розгляд справи для надання їй часу для подання заперечень (а.с. 116, 117). 14.07.2021р. знову просила відкласти розгляд справи через перебування її на лікуванні та необхідності надання суду пояснень та доказів (а.с. 127).

Отже, позивач завчасно отримала пояснення позивача на її відзив та додані до нього докази, а також у неї було достатньо часу для надання суду заперечень на них.

Матеріали справи свідчать, що 04.06.2009 року між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (на той час ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого після проведення 17.07.2009р. державної реєстрації змін є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») та ОСОБА_1 укладений договір б/н шляхом підписання анкети-заяви позичальника про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку.

У заяві зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця заява разом із «Пам'яткою клієнта», «Умовами та правилами надання банківських послуг», а також «Тарифами банку» складають між нею та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

До кредитного договору банк додав довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг.

За умовами укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем кредитного договору від 04.06.2009 року Банком надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5% на місяць (30,00% на рік) на суму залишку заборгованості за кредитом. Сторони досягли домовленості, про те, що банк має право в будь-який момент збільшити, зменшити або анулювати кредитний ліміт(а.с. 8-15).

Банк виконав свої зобов`язання, надавши позичальнику кредитні кошти у вищезазначеному розмірі. Проте, відповідач покладені на неї зобов`язання належним чином не виконувала, внаслідок чого у неї виникла заборгованість за кредитним договором, яка станом на 31 грудня 2015 року становить 22159,23 гривень, що складається з: заборгованості за кредитом - 9563,17 гривень; заборгованості по процентам за користування кредитом - 9977,41 гривень, заборгованості за пенею та комісією - 1087,26 гривень, а також відповідно до п. 8.6. Умов та правил надання банківських послуг штрафів: 500 гривень (фіксована частина) і 1031,39 гривень (процентна складова).

Викладене підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 4-7).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Судом встановлено, що на підставі кредитного договору відповідачу було відкрито картковий рахунок та видана кредитна картка № НОМЕР_1 з кредитним лімітом 500грн., розмір якого в подальшому неодноразово змінювався.

Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки № НОМЕР_1 , оформленої на ОСОБА_1 , 06.07.2009р. кредитний ліміт було встановлено 500 гривень, 08.02.2010р - збільшено до 2200 гривень, 10.02.2011р. - встановлено 2200 гривень, 15.04.2010р. - збільшено до 3800 гривень, 16.04.2010р. - збільшено до 4000 гривень, 12.09.2010р. - збільшено до 10000 гривень, 13.09.2010р. - встановлено 10000 гривень, 19.04.2011р. - збільшено до 15000 гривень, 03.10.2011р. - знижено до 10000 гривень, 10.01.2020р. - знижено до 0 гривень (а.с. 101).

Відповідно до довідки, за кредитним договором, укладеним між позивачем і ОСОБА_1 , було надано такі кредитні картки: 12.05.2009р. відкрито кредитну картку № НОМЕР_1 із терміном дії до останнього дня квітня 2015 року, 14.01.2012р. - кредитну картку № НОМЕР_2 із терміном дії до останнього дня листопада 2015 року, 18.07.2012р. - кредитну картку № НОМЕР_3 із терміном дії до останнього дня лютого 2016 року (зворот а.с. 100).

З наданої Банком виписки по рахунку станом на 17.05.2021р. вбачається, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт 500грн. на кредитну картку № НОМЕР_1 , який 19.04.2011р. було збільшено до максимального розміру 15000грн., після чого здійснювала зняття коштів з неї, шляхом видачі готівкових коштів, що свідчить про отримання відповідачем кредитної картки «Універсальна», яка діяла на той час, та користування нею (а.с. 102-113).

Судом встановлено, що заява про розірвання кредитного договору від відповідача до банку не надходила, відповідач користувалася кредитними коштами, здійснювала погашення заборгованості, що підтверджується розрахунком заборгованості та випискоюпо картковому рахунку.

Зважаючи на зазначене, суд дійшов висновку, що між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 шляхом підписання анкети-заяви було укладено в письмовій формі кредитний договір.

Відповідач заперечувала факт підписання кредитного договору та довідки про умови кредитування, посилаючись також на ненадання суду їх оригіналів. При цьому, клопотання про витребування оригіналів цих або бідь-яких інших доказів не подавала, рівно як і клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, інших доказів, які б підтверджували не підписання вказаних вище документів відповідачем матеріали справи не містять. Отже, доводи відповідача в цій частині є недоведеними.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено виключне право оцінки доказів судом, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд зазначає, що надані позивачем документи на підтвердження своїх позовних вимог кореспондуються між собою, є належними, оскільки містять інформацію щодо предмета доказування,допустимими та достатніми доказами на підтвердження існування між сторонами договірних відносин та наявності заборгованості.

Розрахунок заборгованості, який відповідач вважає недостовірним, не спростований, контррозрахунок не наданий та судово-економічні експертизи щодо наданого розрахунку не призначалися.

Крім того позивачем надано виписку з банківського рахунку, яка має статус первинного документу та містить інформацію про рух коштів на балансі карткового рахунку відповідача - баланс станом на дату укладення договору (надана сума кредиту), всі операції за картковим рахунком (з визначенням дати проведення операції та чітким визначенням проведеної операції, зазначенням суми на балансі рахунку після проведеної операції).

Тобто в суду немає підстав вважати надані докази недостовірними та недопустимими.

Посилання відповідача на не відповідність наданих документів ч. 2 ст. 95 ЦПК України, суд вважає необґрунтованими.

Отже, розрахунок заборгованості та виписка є належними та допустимими доказами в справі.

З розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів чітко вбачається, що відповідач частково сплачувала заборгованість за договором.

Суд також зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір 04.06.2009 року у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним).

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку Банку не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а відтак суд вважає, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов'язання виконати боржником обов'язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, суд убачає наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за тілом кредиту в розмірі 9563,17грн.

Звертаючись до суду, позивач також просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за відсотками за користування кредитом.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Отже, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Матеріали справи свідчать про те, що у заяві позичальника (анкеті-заяві ОСОБА_1 ) від 04.06.2009р., яка була підписана відповідачем, протилежного не доведено, базова процентна ставка за кредитом зазначена у розмірі 2,5% на місяць на залишок заборгованості.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення відсотків за користування кредитом, посилався ще й на довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка також містить підпис відповідача, протилежного не доведено.

Указаною довідкою, з умовами якої вочевидь погодилась відповідач, підписавши її, також передбачена базова процентна ставка в місяць - 2,5%, що дорівнює 30,00% річних, яка нараховується на залишок заборгованості виходячи з розрахунку 360 днів в році.

Тобто сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами.

Оскільки у вказаних вище документах, підписаних відповідачем, чого відповідачем не спростовано, визначений розмір процентної ставки за користування кредитом, суд приходить до висновку, що сторони погодили умови договору кредиту в частині розміру процентів за користування кредитом у разі порушення зобов`язань за договором.

Частиною 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Тому суд вважає наявні підстави для стягнення процентів за користування кредитом.

Разом з тим, згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Згідно довідки Банку, остання з наданих за кредитним договором відповідачу карток мала термін дії до останнього дня лютого 2016 року.

Відтак, у межах строку кредитування до кінця лютого 2016 року відповідач мала, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами кожного місяця. Починаючи з 01.03.2016 року, відповідач мала обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором б/н від 04.06.2009 року станом на 31 грудня 2015р. відсотки за користування кредитом нараховувалися по 31 грудня 2015р., тобто в межах строку дії кредитного договору.

Згідно правової позиції висловленої Великою Палатою Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17 можливе стягнення лише тих сум, які обумовлювалися договором.

Суд касаційної інстанції звернув увагу на те, що такими умовами є лише ті, які доведені до відома позичальника шляхом його особистого ознайомлення, яке підтверджено підписом особи.

Інші документи, які регламентують виниклі між сторонами правовідносини, у тому числі, Тарифи Банку, Умови та Правила надання кредитних послуг, які не підписані позичальником, не доводять його обізнаності про викладену в цих документах інформацію.

У заяві-анкеті зазначено, що відповідач ознайомлена та згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, а також надала згоду про те, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Із заяви-анкети та довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 04 червня 2009 року, підписаних відповідачем, вбачається, що сторони лише погодили базову процентну ставку за кредитом у розмірі 2,5% на місяць на залишок заборгованості, тобто 30% річних з розрахунку 360 днів у році, пеню за несвоєчасне погашення заборгованості та штрафи при порушенні строку платежів.

Однак, наданий позивачем розрахунок свідчить, що проценти протягом вказаного періоду часу нараховувалися за відсотковими ставками 30%, 34,80% та 43,20%, тобто відсоткова ставка змінювалась.

Так, станом на момент укладення договору відсоткова ставка складала 30%; з 01.09.2014 року - 34,80%; з 01.04.2015 року - 43,20%.

Згідно ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Однак, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, який міститься в матеріалах даної справи, не визнається відповідачем та не містить її підпису, а відповідальність сторін, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, зокрема право банку проводити зміни тарифів, встановлено саме Умовами та Правилами надання банківських послуг, які відповідачу не були відомі, оскільки вона їх не підписувала. Відповідач підписала лише заяву позичальника та довідку про умови кредитування від 04.06.2009р., які вказаних відомостей не містять.

Водночас, суд зазначає, що оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Тому суд не вбачає підстав для застосування до спірних правовідносин правил ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, неодноразово змінювалися самим Банком в період - з часу виникнення спірних правовідносин (04.06.2009р.) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (02.02.2016р.), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про зміну процентної ставки, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Тому, наданий позивачем Витяг з Умов та правил надання банківських послуг «ПРИВАТБАНКУ», який не містить підпису відповідача, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника.

Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді можливість банку проводити зміни тарифів, зокрема зміну процентної ставки, порядок такої зміни.

При цьому, згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач посилається на те, що відповідач у підписаній анкеті-заяві зазначила, що вона ознайомилась і погодилась з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень того, що саме з цими Умовами ознайомилась відповідач і з ними погодилась, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг банку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо можливості банку проводити зміни тарифів, зокрема зміну процентної ставки, порядок такої зміни.

З наведених підстав, суд дійшов висновку про те, що банк не довів, що саме надані ним Умови є складовою кредитного договору і що саме ці Умови відповідач мала на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника, та відповідно погодилась з правом банку змінювати процентну ставку у визначеному ним порядку.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 1056-1 ЦК України процента ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначається в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладання договору. Фіксована процентна ставка є незміною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. У разі застосування зміненої процентної ставки кредитором самостійно, з визначенням у кредитному договорі періодичності, має право збільшувати та зобов`язаний зменшити процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніше як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку зміненої процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитним договором на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Тобто, навіть якщо б сторони кредитного договору досягнули домовленості щодо всіх його умов, у тому числі щодо збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за кредитом з дотриманням певної процедури, то таке збільшення може відбуватися виключно в разі дотримання передбаченої договором процедури підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди), дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора, тощо.

З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Вказані висновки відповідають правовій позиції, викладеній Верховним Судом України 11 жовтня 2017 року по справі № 6-1374цс17.

Доказів повідомлення боржника ОСОБА_1 про збільшення процентної ставки з 30,00% до 43,20% річних позивачем не надано, так само як і її згоди на таке збільшення скріпленої її підписом.

Приписами ч. 1 ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Оскільки в матеріалах справи відсутні належні докази про те, що підвищення відсоткової ставки за користування кредитними коштами у розмірах 34,80% та 43,20%було проведено на законних підставах та доведено до відома позичальника, то відсутні правові підстави щодо проведення стягнення за вказаними ставками.

Отже, суд приходить до висновку, що за період з 04.06.2009р. по 31.12.2015р. діяла погоджена між сторонами процентна ставка 30% річних.

З урахуванням викладеного, судом було проведено такий розрахунок відсотків.

Станом на 31.12.2015 року заборгованість за тілом кредиту становила 9563,17грн. та заборгованість за процентами - 23,29грн. За період з 01.09.2014 року по 31.12.2015 року минуло 486 днів.

Розмір нарахованих процентів за період з 01.09.2014 року по 31.12.2015 року складає (9563,17 х 30%) х 486 / 360 = 3873,08грн.

Таким чином, загальний розмір заборгованості за процентами за період з 04.06.2009 року по 31.12.2015 року, що підлягають стягненню, складає: 23,29+3873,08 = 3896,37грн.

Виходячи з цього, відповідач повинна сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 3896,37грн.

Що стосується вимог в частині стягнення штрафів, суд зазначає наступне.

Згідно вимог ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи те, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності і їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання боржником грошових зобов`язань за кредитним договором суперечить положенням, закріпленим у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме правопорушення, суд приходить висновку, що вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення з ОСОБА_1 штрафу, а саме: 500,00 гривень - штраф (фіксована частина) та 1031,39 гривень - штраф (процентна складова), що зазначені у розрахунку, як складові заборгованості, не ґрунтуються на законі, а тому не підлягають задоволенню.

У відзиві ОСОБА_1 на позов міститься посилання про застосування строків позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Верховний Суд України у постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14 дійшов висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, з огляду на який картка діє в межах визначеного нею строку. У такому разі, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу.

Матеріали справи свідчать про те, що підписана ОСОБА_1 заява-анкета не визначає строку кредитування. У такому разі цей строк обраховується строком дії кредитної картки.

Тобто, юридично значимою обставиною для застосування до позовних вимог позовної давності є визначення строку дії кредитної картки, якою, як встановлено судом, користувалася відповідач, оскільки перебіг позовної давності починається зі спливом останнього дня дії картки.

Строк дії останньої кредитної картки, яка видавалася ОСОБА_1 , встановлений до останнього дня лютого 2016 року, а позов подано до суду 02.02.2016р., тобто в межах строку позовної давності.

З урахуванням викладеного, строк позовної давності до вимоги Банку про стягнення з ОСОБА_1 суми заборгованості за кредитним договором не застосовується.

Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

З наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що розмір пені в сумі 1087,26грн. визначений, виходячи з 31.01.2015р.

При цьому, стягнення неустойки (штрафу, пені) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду і починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

З матеріалів справи вбачається, що з позовом до суду ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся 02 лютого 2016 року. Отже, стягненню підлягає пеня за порушення виконання зобов'язання, починаючи з 02 лютого 2015 року по день звернення до суду, а відповідно до наданого до суду розрахунку з 28 лютого 2015 року по 31 грудня 2015р.

Враховуючи наведене, наявні передбачені законодавством України підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за пенею, яка утворилися в межах строку позовної давності, та відповідно до наданого розрахунку становить 1087,26грн.

Таким чином, суд приходить висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача:

oзаборгованості за кредитом в сумі 9563,17 гривень, що виникла станом на 31.12.2015р.,

oзаборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 3896,37 гривень,

oпені у сумі 1087,26 гривень.

Отже, загальна сума заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 14546,80 гривень.

Згідно з рішенням від 21.05.2018 року № 519 було змінено найменування банку з ПАТ КБ «ПриватБанк» на АТ КБ «ПриватБанк», тому заборгованість та суму судового збору необхідно стягнути на користь АТ КБ «ПриватБанк».

Внаслідок часткового задоволення позову витрати зі сплати судового збору відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України покладаються на відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов задоволено частково та позовні вимоги банку задоволено на 65,65%, судовий збір за подачу позову в розмірі 904,66грн. (65,65% від 1378грн.) підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк».

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України,

у х в а л и в:

1.Позов задовольнити частково.

2.Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором в сумі 14546,80 гривень.

3.Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» 904,66 гривні судового збору.

4.В іншій частині позову відмовити.

5.Дата складання повного судового рішення 27 вересня 2021 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду через Балаклійський районний суду Харківської області шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК», місцезнаходження: 01001, м. Київ вул. Грушевського б. 1Д, .

Відповідач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Головуючий В.М. Стригуненко