КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

при секретарі Гайворонському В. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , поданою законним представником ОСОБА_2 , заінтересована особа: Управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, про встановлення факту постійного не проживання осіб за місцем реєстрації, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 червня 2021 року в складі судді Горбенко Н. О.,

встановив:

03.12.2019 ОСОБА_1 в особі законного представника ОСОБА_2 звернулася до суду з заявою, в якій просила встановити факт постійного не проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з лютого 2016 року, а ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з моменту реєстрації місця проживання за зареєстрованою адресою місця проживання : АДРЕСА_1 .

Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 є єдиним власником приватного будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05 квітня 2019 року ОСОБА_1 визнано обмежено дієздатною.

Вказувала, що ОСОБА_1 отримує пенсію за віком, яка є єдиним джерелом її доходу. З 2016 року вона звертається до Управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації за призначенням житлової субсидії.

З цією метою вона подає акти про непроживання зареєстрованих в будинку осіб.

Оскільки вартість таких актів щоразу зростає і в 2019 році вже складає 250 грн, з метою безперешкодного отримання житлової субсидії, яка призначається Управлінням праці та соціального захисту населення Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, з огляду на неможливість одержати документ, що підтверджує факт постійного непроживання осіб, які вказані в заяві, заявниця просила заяву задовольнити.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 червня 2021 року заяву задоволено.

Встановлено факт постійного не проживання ОСОБА_3 за зареєстрованою адресою: АДРЕСА_1 , з лютого місяця 2016 року.

Встановлено факт постійного не проживання ОСОБА_4 за зареєстрованою адресою: АДРЕСА_1 , з лютого місяця 2016 року.

Встановлено факт постійного не проживання ОСОБА_5 за зареєстрованою адресою: АДРЕСА_1 , з лютого місяця 2016 року.

Встановлено факт постійного не проживання ОСОБА_6 за зареєстрованою адресою: АДРЕСА_1 , з лютого місяця 2016 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та залишити заяву ОСОБА_1 без розгляду на підставі ч.6 ст.294, ч. 4 ст.315 ЦПК України.

Свої доводи обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не враховано, що рішення суду в даній справі може вплинути на її права та обов`язки та її малолітніх дітей, оскільки в подальшому може бути підставою для позбавлення їх права користування жилим приміщенням в даному будинку.

Судом першої інстанції не було залучено її до участі в справі в якості заінтересованої особи, що діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей, що позбавило її можливості спростувати додані до справи акти про непроживання, які суд поклав в основу свого рішення.

Крім цього, судом ухвалено рішення в порядку окремого провадження при наявності спору про право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу законний представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Посилається на те, що скаржниця не зазначила конкретну норму матеріального права, яку було порушено, та конкретне цивільне право, яке було порушене чи припинено після встановлення юридичного факту; не надала жодного доказу, яки підтвердив би факт проживання за зареєстрованим місцем проживання; не оскаржила та не просила скасувати ухвалу суду першої інстанції від 11 травня 2021 року про відкриття окремого провадження; не довела, які саме процесуальні порушення допущені судом першої інстанції є підставою для обов`язкового скасування правильного по суті та обґрунтованого рішення.

В судовому засіданні ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

ОСОБА_2 та її законний представник - ОСОБА_1 заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник Управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації просить розглядати справу без його участі (а.с. 235 ).

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником приватного будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05 квітня 2019 року ОСОБА_1 визнано обмежено дієздатною, встановлено над нею піклування та призначено її піклувальником дочку ОСОБА_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , для захисту її прав та законних інтересів (а.с.5-6).

Як вбачається зі змісту вказаного судового рішення, друга донька ОСОБА_1 - ОСОБА_3 заперечувала проти визнання матері обмежено дієздатною та призначення ОСОБА_2 піклувальником з тих підстав, що у разі, якщо піклувальником буде ОСОБА_2 , " вона буде позбавлена права на житло своєї матері, яке вона очікує".

Ухвалюючи рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 в особі законного представника ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст. 383 ЦК України, ст. 150 ЖК УРСР власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і розпоряджатися власністю на свій розсуд. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі рішення суду.

Суд першої інстанції, на підставі актів про непроживання дійшов висновку про доведеність твердження заявника про те, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з лютого 2016 року не проживають за місцем своєї реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до частин першої та другої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту:

1) родинних відносин між фізичними особами;

2) перебування фізичної особи на утриманні;

3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню;

4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення;

5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу;

6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті;

7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження;

8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті;

9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду (частина четверта статті 315 ЦПК України).

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Верховний Суд у постанові від 15 квітня 2020 року у справі № 302/991/19 (провадження № 61-1128св20) вказав, що визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне. Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що «у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів».

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі про встановлення фактунепроживання ОСОБА_3 та її малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з лютого 2016 року за місцем своєї реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції не притягнув ОСОБА_3 до участі в справі в якості заінтересованої особи, що діє своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей, не з`ясував, згідно з яким законом такий факт породжує юридичні наслідки, та не перевірив, чи не пов`язано встановлення такого факту із наступним вирішенням спору про право.

Як вбачається з наданих ОСОБА_3 копій судових рішень, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 існує спір з приводу права останньої та її дітей на проживання в будинку АДРЕСА_1 (а.с. 138 -146).

Таким чином, факт, про встановлення якого просить ОСОБА_1 , не підлягає з`ясуванню у порядку окремого провадження, оскільки із поданої заяви встановлено, що існує спір про право, який підлягає розгляду виключно у порядку позовного провадження.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції на наведене уваги не звернув та дійшов неправильного висновку про розгляд заяви у порядку окремого провадження.

З урахуванням спору про право заява ОСОБА_1 має розглядатися у порядку позовного провадження з використанням відповідних процесуальних інститутів позовного провадження.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, скасувати оскаржуване судове рішення і залишити заяву ОСОБА_1 без розгляду, роз`яснивши, що вона вправі подати позов на загальних підставах.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

За таких обставин судове рішення не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалене з порушенням норм процесуального права, що є підставою для його скасування із залишенням відповідно до ч.4 ст.315 ЦПК України заяви без розгляду.

Посилання ОСОБА_3 на ту обставину, що строк дії рішення про визнання фізичної особи недієздатною визначається судом, але не може перевищувати двох років, не може слугувати підставою для висновку про відсутність у ОСОБА_2 повноважень на представлення інтересів заявника в даній справі, оскільки до повноважень апеляційного суду не належить питання продовження строку дії рішення про визнання фізичної особи недієздатною.

Керуючись ст.315, 367, 368, 374, 377, 381-383 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 червня 2021 року скасувати.

Заяву ОСОБА_1 , подану законним представником ОСОБА_2 , заінтересована особа: Управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, про встановлення факту постійного не проживання осіб за місцем реєстрації залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 грудня 2021 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк