ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7545/21 Справа № 212/1983/21 Суддя у 1-й інстанції - Власенко М. Д. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2021 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/1983/21

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Амельчишин Олег Валерійович, на рішення Жовневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 травня 2021 року, яке ухвалено суддею Власенко М.Д. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 31 травня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Відділ реєстрації місця проживання громадян Покровської районної у місті Кривому Розі Ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.06.2000 року № 1-1364, виданого державним нотаріусом Першої Криворізької державної нотаріальної контори Шабліян Є.М.

У вказаній квартирі з 27.08.2004 року зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , який є його рідним сином.

З початку 2013 року відповідач за місцем своєї реєстрації не проживає, оскільки він виїхав на постійне місце проживання за іншою адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має.

Посилаючись на те, що відповідач створює йому перешкоди в користуванні власністю, позивач просив суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_1 , знявши його з реєстрації за вказаним місцем проживання.

Рішенням Жовневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 травня 2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Амельчишин О.В., просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на недоведеність обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було враховано, що на час реєстрації відповідача у спірній квартирі він був неповнолітнім та не міг проживати окремо від батьків, однак, після досягнення повноліття та набуття ним повної цивільної дієздатності, умови, які були підставою для виникнення сервітуту, відпали. Відповідач з 2013 року не проживає за місцем свого проживання, оскільки він самостійно та добровільно, за власним бажанням, виїхав на постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , що останній визнав у судовому засіданні. Вказаний факт сторонами не заперечувався та є таким, що встановлений під час судового розгляду. Суд помилково вважав, що відповідач не проживає у спірній квартирі більше року начебто з поважних причин, оскільки позивач чинить відповідачу перешкоди у користуванні квартирою, адже доказів цьому суду надано не було. Твердження відповідача про те, що позивач забрав у нього ключі від квартири і не повернув їх, не пітверджені належними доказами, а позивач цю обставину заперечує. Крім того, відповідач протягом тривалого часу не намагався вселитися в квартиру, з відповідними заявми та скаргами до суду і правоохоронних органів не звертався. Відповідач не приймає участі в утриманні квартири та його речі в квартирі відсутні. Також, позивачу постійно надходять погрози з колекторських компаній, оскільки відповідач ОСОБА_2 заборгував їм грошові кошти, що спричиняє позивачу незручності та психологічний тиск.

Також, вважає, що судом першої інстанції було невірно застосовано норми матеріального права та не враховано, що, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України, слід дійти висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При цьому, відповідач, в силу приписів ст. 6 СК України, не є членом сім`ї позивача, тобто перестала існували обставина, з якою раніше було пов`язане право проживання відповідача в квартирі, як неповнолітньої дитини власника.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідач ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Бондаренко С.О., зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Амельчишина О.В., які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката Бондаренко С.О., які, кожен окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.06.2000 року № 1-1364, виданого державним нотаріусом Першої Криворізької державної нотаріальної контори Шабліян Є.М., зареєстроване в КП «КБТІ « ДОР» 07.07.200 року (а. с. 11).

Згідно Акту, складеного мешканцями будинку АДРЕСА_4 та посвідченого головою ОСББ «Каштан-17», відповідач ОСОБА_2 не проживає за адресою: АДРЕСА_3 , з 2013 року, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере. Відома адреса проживання ОСОБА_2 АДРЕСА_2 (а.с. 3).

Відповідно до Довідки № 14136 від 26.10.2020 року, виданої Відділом реєстрації місця проживання громадян Виконавчого комітету Покровської районної в місті ради, за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.4).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 вселений у квартиру, як члені сім`ї власника, та з поважних причин не проживає у спірній квартирі, оскільки між сторонами склалися неприязні стосунки.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає, з огляду на наступне.

Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до приписів ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16.

Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 Цивільного кодексу України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 Житлового кодексу України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 Цивільного кодексу України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 Цивільного кодексу України, статей 150, 156 Житлового кодексу України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16.

Також, Верховний Суд України у Постанові від 15 травня 2017 року (Справа № 734/387/15-ц), зауважив, що «право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку»; «право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України».

Аналогічна правова позиція вбачається у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року по справі справа № 357/7940/16-ц.

При цьому, колегією суддів врахована Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року (права № 6-709цс16), відповідно до якої визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, колегія суддів приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень його прав, в даному випадку шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Як вбачається з матеріалів справи, предмет спору становлять вимоги позивача про позбавлення права користування житловим приміщенням, а саме: квартири, як знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , його сина ОСОБА_2 , який протягом тривалого часу (з 2013 року) не проживає у квартирі та не несе тягар утримання житла, що порушує право позивача, як власника нерухомого майна, на реалізацію ним права користування належним на праві власності майном.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як встановлено судом та визнається учасниками справи, відповідач ОСОБА_2 не проживає за адресою: АДРЕСА_3 , з 2013 року, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере.

На теперішній час ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

В судовому засіданні, в суді апеляційної інстанції, відповідач ОСОБА_2 пояснив, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , не проживає та не ставить питання про вселення до квартири, оскільки проживає за іншою адресою, однак бажає зберегти за собою реєстрацію місця проживання у спірній квартирі.

Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази та пояснення сторін, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення вимоги позивача щодо визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 , оскільки судом встановлено, що відповідач тривалий час не проживає в спірному житлі, не веде нарівні із позивачем, як власником квартири, спільне господарство та фактично не виявляє бажання проживати у квартирі.

У Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин виникнення, зміни чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи.

Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації.

Отже, заявлена ОСОБА_1 вимога щодо зняття ОСОБА_2 з реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 задоволенню не підлягає, оскільки судове рішення про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування цією квартирою, є правовою підставою для зняття з реєстрації місця проживання, на підставі заяви позивача, поданої до уповноважених органів у порядку, визначеному Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду, на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення заявлених позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, колегія суддів стягує з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 2 270 гривень 00 копійок (а.с. 1, 45), понесені на оплату судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст.. 367, 369, 374, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Амельчишин Олег Валерійович, - задовольнити частково.

Рішення Жовневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 травня 2021 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Відділ реєстрації місця проживання громадян Покровської районної у місті ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , таким що втратив право користування житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_1 .

В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) гривень 00 (нуль) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 вересня 2021 року.

Головуючий:

Судді: