ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1029/21 Справа № 201/5255/19 Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С. С. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Свистунової О.В., Петешенкової М.Ю.,

при секретарі Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 14 вересня 2020 року у цивільній справі за позовом Першого заступника прокурора Дніпропетровської області, що діє в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради, до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко Валентини Володимирівни про скасування рішення про державну реєстрацію права приватної власності та визнання недійсним договору купівлі-продажу, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про стягнення втраченої вигоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2019 року позивач звернувся з вищевказаним позовом, в обгрунтування якого зазначив, що прокуратурою Дніпропетровської області встановлено, що 21.07.2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. за ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на адміністративну будівлю за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 5 723 кв.м. (реєстраційний номер нерухомого майна 101). Підставою даної реєстрації речового права стало додаткове рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 15.05.2017 року у справі №202/2762/17, яким було задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на вказану адміністративну будівлю. У подальшому ОСОБА_2 вказану адміністративну будівлю за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 5 723 кв.м. (реєстраційний номер нерухомого майна 101) відчужено на користь ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу №1418 від 27.07.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Лозенко В.В. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 20.02.2019 року у справі №202/2762/17 заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11.05.2017 року та додаткове рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 15.05.2017 року скасовано, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу та визнання права власності відмовлено. Позивач зазначає, що укладений договір купівлі-продажу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не може породжувати будь-яких правових наслідків, а відтак його необхідно визнати недійсним.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив суд скасувати рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 36335054 від 27.07.2017 року щодо проведення державної реєстрації права приватної власності ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на адміністративну будівлю, розташовану у АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), номер запису про право власності 21585031 від 27.07.2017 року; визнати недійсним договір №1418 від 27.07.2017 року купівлі-продажу адміністративної будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В.

ОСОБА_1 подано до суду зустрічну позовну заяву до ДМР про стягнення 25 мільйонів гривень втраченої вигоди, в обгрунтування якої зазначено, що 18.04.2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладений нотаріально посвідчений попередній договір купівлі-продажу будівлі за адресою: АДРЕСА_1 з умовою укласти у майбутньому основний договір з ціною об`єкту нерухомого майна вартістю 25 млн грн. Враховуючи те, що майбутній покупець відмовився від укладання основного договору з ОСОБА_1 , у зв`язку із скасуванням постановою Дніпровського апеляційного суду від 20.02.2019 року у справі №202/2762/17 заочного рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11.05.2017 року та додаткового рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 15.05.2017 року, позивачу завдана шкода у вигляді втраченої вигоди у зазначеному розмірі.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ДМР 25 млн грн втраченої вигоди.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 14 вересня 2020 року позовні вимоги Першого заступника прокурора Дніпропетровської області, що діє в інтересах держави в особі ДМР, задоволено у повному обсязі.

Визнано недійсним договір №1418 від 27.07.2017 року купівлі-продажу адміністративної будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В.

Скасовано рішення приватного нотаріуса приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 36335054 від 27.07.2017 року щодо проведення державної реєстрації права приватної власності на адміністративну будівлю, розташовану у АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), номер запису про право власності 21585031 від 27.07.2017 року), з одночасним припиненням права власності ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на вказаний об`єкт нерухомого майна.

Вирішено питання стосовно судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ДМР, третя особа ГУ Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області про стягнення втраченої вигоди відмовлено.

Не погодившись з даним рішенням суду ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, постановити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Прокурор Дніпропетровської області, в інтересах держави, в особі ДМР відповідно до ст.360 ЦПК України подав відзив, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги.

ДМР відповідно до ст.360 ЦПК України також подала відзив, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Інші учасники процесу своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подачі відзиву на апеляційну скаргу, не скористались.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Так, судом установлено, що 21.07.2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. на підставі додаткового рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 15.05.2017 року у справі №202/2762/17 зареєстровано право власності ОСОБА_2 на адміністративну будівлю за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 5 723 кв.м. (реєстраційний номер нерухомого майна 101).

Установлено, що в подальшому, право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна було набуто ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу №1418 від 27.07.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В., укладеного із ОСОБА_2 про що приватним нотаріусом 27.07.2017 року внесено запис про право власності № 21586031, індексний номер рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень - 36335054 від 27.07.2017 року.

Встановлено, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 20.02.2019 року у справі №202/2762/17 задоволено апеляційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави, в особі ДМР, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, Управління державного архітектурно-будівельного контролю ДМР, заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11.05.2017 року та додаткове рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 15.05.2017 року скасовано, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу та визнання права власності відмовлено.

Відповідно до листа Головного архітектурно-планувального управління ДМР № 12/19-43 від 03.05.2018 року, жодному об`єкту нерухомості на території міста, адреса - АДРЕСА_1 не присвоювалась, містобудівні умови та обмеження земельної ділянки за вказаною адресою не надавались.

Крім того, відповідно до листа департаменту по роботі з активами ДМР від 02.05.2018 року №12/11-95 встановлено, що будь-яким фізичним або юридичним особам земельна ділянка за вказаною адресою у власність або користування не надавалась, рішення міської ради про відведення земельної ділянки не приймалось.

Згідно листа Управління державного архітектурно-будівельного контролю ДМР №14/189 від 03.05.2018 дозвільні документи на проведення робіт за вказаною адресою відсутні.

У постанові Дніпровського апеляційного суду від 20.02.2019 року у справі №202/2762/17 зазначено, що позовні вимоги про визнання та реєстрацію за ОСОБА_5 права власності на адміністративну будівлю загальною площею 5 723 кв.м., яка розташована на АДРЕСА_1 матеріали справи не містять.

Постановою Верховного Суду у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.10.2019 року у справі № 202/2762/17 закрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 20.02.2019 року та поновлено виконання постанови Дніпровського апеляційного суду.

Задовольняючи позовні вимоги Першого заступника прокурора Дніпропетровської області, що діє в інтересах держави, в особі ДМР, суд першої інстанції виходив з того, що укладений договір купівлі-продажу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не може породжувати будь-яких правових наслідків та підлягає визнанню недійсним, а рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. ( індексний номер 36335054 від 27.07.2017 року ) є протиправним та прийняте з порушеннями ЗУ Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, ЗУ Про нотаріат та в свою чергу підлягає скасуванню.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ДМР, третя особа ГУ Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про стягнення втраченої вигоди, суд першої інстанції посилався на те, що позивач не надав належних доказів, на підтвердження того, що саме внаслідок протиправних дій ДМР йому завдано будь-яких збитків; крім того, предметом первісного позову не є вимоги про знесення самочинно збудованого майна чи витребування його на користь міської ради.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не розглянуто клопотання щодо залучення Державного Казначейства України в особі Головного управління у Дніпропетровській області у якості співвідповідача, клопотання про витребування доказів та залишення позову без розгляду. Крім того, судом першої інстанції не надана оцінка доводам щодо безпідставності участі прокурора в інтересах держави, в особі ДМР та не надана оцінка суті зустрічним позовним вимогам.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та відхиляє доводи апеляційної скарги, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадах.

Разом з тим, відповідно до вимог ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже, положення ст. 204 ЦК України закріплюють презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вимогами ст.216 ЦК України, встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, не можуть здійснюватися та породжувати будь-які правові наслідки.

Колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ухвалення Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська 15.05.2017 року додаткового рішення у справі №202/2762/17 про визнання права власності за ОСОБА_2 , яке згодом було скасоване судом апеляційної інстанції, усуває презумпцію правомірності укладеного в подальшому договору купівлі-продажу щодо нерухомості за адресою АДРЕСА_1 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В.

Тому, вказаний договір купівлі-продажу не може породжувати в свою чергу будь-яких правових наслідків, а тому місцевий суд дійшов правильного висновку щодо визнання такого договору недійсним.

Частиною 6 статті 120 Земельного Кодексу України передбачено, що істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями,

Під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів.

Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ст. 22 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідно до ч. 1 ст. 31-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових на нерухоме майно та їх обтяжень», реєстраційні дії на підставі рішень судів проводяться виключно на підставі рішень, отриманих у результаті інформаційної взаємодії Державного реєстру прав та Єдиного державного реєстру судових рішень, без подання відповідної заяви заявником.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми права у чинній редакції (яка діяла на час звернення прокуратури із позовом до суду), на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав, як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, належними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав.

Аналогічні правові висновки наведені в постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 278/3367/19-ц.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання недійсним договору №1418 від 27.07.2017 року купівлі-продажу адміністративної будівлі, що знаходиться з адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 й ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В., на підставі якого право власності на вказану будівлю було зареєстровано за ОСОБА_1 , також слід скасувати державну реєстрацію права власності від 27 липня 2017 року, номер запису про право власності: 21585031, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо відмови у задоволенні зустрічного позову, оскільки підставою для подання первісного позову, в інтересах держави в особі ДМР стало набуття ОСОБА_2 права власності на вищезазначене нерухоме майно на підставі скасованого судового рішення, яке у подальшому відчужено на користь ОСОБА_1 , та розміщене на земельній ділянці комунальної власності. Проте, як вбачається із зустрічного позову, між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , мають місце виключно договірні відносини, виконання яких жодним чином не впливає на права та інтереси ДМР.

Також колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги з приводу того, що судом першої інстанції не розглянуто клопотання щодо залучення Державного Казначейства України в особі Головного управління у Дніпропетровській області в якості співвідповідача, клопотання про витребування доказів та залишення позову без розгляду, оскільки як вбачається з матеріалів справи, а саме протоколу судового засідання від 17 грудня 2019 року судом відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів, відмовлено у клопотанні про залишення позову без розгляду, так як воно є передчасним, і вирішення даного питання має відбутися при дослідженні матеріалів справи та щодо клопотання про залучення Державного Казначейства України в особі Головного Управління в Дніпропетровській області, суд першої інстанції залучив останнього в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, роз`яснивши підстави такого залучення.

Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 14 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Свистунова

М.Ю. Петешенкова