Справа №490/9100/20 Головуючий у 1-й інстанції Сухаревич З. М.
Провадження № 22ц/812/2181/21 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О. О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 грудня 2021 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючої: Ямкової О. О.,
суддів: Колосовського С. Ю., Локтіонової О. В.,
із секретарем: Горенко Ю. В.,
за участю: позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу
за апеляційною скаргою
Акціонерного товариства (АТ) «Миколаївобленерго»
на рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 5 жовтня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Сухаревич З. М. в місті Миколаєві о 16 годині 15 хвилин, зі складанням його повного тексту 11 жовтня 2021 року по справі
за позовом
ОСОБА_1 до АТ «Миколаївобленерго»
про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та компенсації моральної шкоди, -
В С Т А Н О В И Л А:
17 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до АТ «Миколаївобленерго» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації моральної шкоди, посилаючись на гарантії, передбачені частиною 3 статті 119 КЗпП України, які розповсюджуються на працівників підприємств, які прийняті на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду.
В обґрунтування позову зазначав, що з лютого 2013 року він працював на посаді техніка служби збуту електроенергії сектору довідок в ПАТ «Миколаївобленерго», та з жовтня 2014 року його переведено на посаду інженера цієї служби, а з березня 2017 року на посаду техніка ІІ категорії служби збуту електроенергії сектору довідок підприємства.
З 30 березня 2018 року ним укладено контракт про проходження військової служби строком на п`ять років, за яким його призначено на посаду офіцера інструктора відділу імітаційного центру моделювання центру підготовки підрозділів ВЧ НОМЕР_1 .
В той же час, з надісланої 17 листопада 2020 року на його адресу копії наказу ПАТ «Миколаївобленерго» №456-к позивачу стало відомо про припинення трудового договору з підстав, передбачених пунктом 3 статті 36 КЗпП України та звільнення з посади техніка ІІ категорії.
Посилаючись на те, що контракт про прийняття на військову службу ним укладено під час дії особливого періоду, позивач вважав, що на нього розповсюджуються гарантії, передбачені частиною 3 статті 119 КЗпП України.
У відзиві на позовну заяву відповідач вважав позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, та зазначав, що у зв`язку із добровільним укладенням позивачем контракту про прийняття на військову службу, його правомірно звільнено з роботи на підставі довідки Корабельного військового комісаріату № 543 та припису №544 від 10 квітня 2018 року, так як гарантії, передбачені частиною 3 статті 119 КЗпП України на позивача не розповсюджуються. Також зазначав, що на час укладення позивачем контракту про проходження військової служби особливий період в державі не діяв, а тому підставою укладення контракту є добровільна служба позивача за контрактом, а не військова служба на час дії особливого періоду.
Звертав увагу суду на те, що позивач отримав трудову книжку 6 листопада 2020 року, а звернувся до суду з цим позовом лише 16 грудня 2020 року, пропустивши таким чином строк для звернення до суду з цим позовом, і тому у разі прийняття рішення про поновлення на роботі має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу не більше ніж за один рік.
Вважав, що позивач не довів заподіяння йому моральних або фізичних страждань та не обґрунтував розмір відшкодування моральної шкоди.
У відповіді на відзив позивач вважав доводи відзиву необґрунтованими, спростовуючи їх посилався на відповідну судову практику.
Ухвалою судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 21 грудня 2020 року справу передано до Заводського районного суду міста Миколаєва для розгляду за підсудністю.
Ухвалою судді Заводського районного суду міста Миколаєва від 1 квітня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.
Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 5 жовтня 2021 року позов задоволено частково, ухвалено про скасування наказу №456-к від 11 квітня 2018 року про припинення трудового договору (контракту). ОСОБА_1 поновлено на посаді техніка 2 категорії сектору довідок Служби збуту електроенергії філії м. Миколаєва Центрального округу з 12 квітня 2018 року. Стягнуто з АТ «Миколаївобленерго» на користь ОСОБА_1 291 919 грн 80 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка визначена без утримання сум податків та інших обов`язкових платежів, та 2 000 грн компенсації моральної шкоди. З АТ «Миколаївобленерго» на користь держави стягнуто судові витрати в розмірі 5 286 грн 80 коп.
Ухвалюючи рішення суд виходив з того, що позивачем не пропущено строк на звернення до суду, виходячи із дати отримання ним копії наказу про звільнення. Рішень про закінчення дії особливого періоду компетентними державними органами до наступного часу не прийнято, а тому на осіб, які уклали контракти для проходження військової служби, поширюються гарантії, визначені трудовим законодавством, внаслідок чого позивач підлягає поновленню на роботі зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації моральної шкоди
В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильно встановлені судом обставини справи та невірно застосовані норми матеріального права, просив рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.
На думку відповідача судом невірно вказано на можливість застосування до позивача як працівника гарантій у зв`язку з укладенням контракту, оскільки за положеннями статті 119 КЗпП України такі гарантії пов`язуються виключно з мобілізацією та дією особливого періоду.
Наголошував на тому, що судом дана помилкова оцінка поняттю «особливий період», та терміну його дії, так як цей період, на думку відповідача, діє під час мобілізації, воєнного стану та частково відбудованого періоду, а контракт позивачем укладено зовсім в іншій час, у зв`язку з чим відповідач правомірно звільнив позивача ОСОБА_3 з роботи з підстав, передбачених частиною 3 статті 36 КЗпП України.
Зазначав про помилкове нарахування позивачу середнього заробітку за весь час, який перебільшує один рік, та заперечував наявність підстав для відшкодування моральної шкоди.
У запереченнях на апеляційну скаргу позивач вважав доводи апеляційної скарги необґрунтованими, а скаргу такою, що не підлягає задоволенню.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.
Судом встановлено, що відповідно до наказу №184-к від 11 лютого 2013 року ОСОБА_1 прийнято на посаду техніка Служби збуту електроенергії сектору довідок ПАТ «Миколаївобленерго» (а.с.41).
Наказом №1780-к від 7 жовтня 2014 року позивача з 22 жовтня 2014 року переведено на посаду інженера Служби збуту сектору довідок філії м. Миколаєва Центрального округу (а.с.42).
На підставі копії наказу Військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 №89 від 30 квітня 2015 року ОСОБА_1 увільнено від роботи з 30 квітня 2015 року і до дня фактичного закінчення військової служби із наданням гарантій передбачених частиною 3 статті 119 КЗпП України ( а.с.43, 44).
Відповідно до наказу №1112-к від 4 серпня 2016 року позивач приступив до виконання своїх безпосередніх обов`язків з цього ж дня (а.с.46).
Наказом №41к від 21 березня 2017 року ОСОБА_1 переведено на посаду техніка ІІ категорії Служби збуту сектору довідок філії м. Миколаєва Центрального округу з 3 квітня 2017 року (а.с.47).
Під час роботи на підприємстві, 30 березня 2018 року ОСОБА_3 уклав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу, що набув чинності 11 квітня 2018 року (а.с.12-13).
За пунктом 3 цього контракту зазначено, що він є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін на 5 років.
Також у контракті узгоджені інші спеціальні умови, а саме виконання військовослужбовцем ОСОБА_1 бойових (службових) завдань в зоні АТО та підстави для дострокового припинення контракту після закінчення особливого періоду, у разі досягнення військовослужбовцем граничного віку перебування на військовій службі (а.с.13).
10 квітня 2018 року ТВО військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 видано довідку з роз`ясненням прав ОСОБА_1 , як працівнику, який прийнятий на військову службу за контрактом в особливий період та їх роботодавцям на гарантії, пільги і привілеї, визначені чинним законодавством (а.с.14).
Згідно з частиною 6 статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Статтею 23 Загальної декларації з прав людини передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.
Відповідно до частини 1 статті 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Згідно до положень частини 3 статті 119 КЗпП України ( зі змінами, які набрали чинності з 7 січня 2017 року, та у редакції, яка діяла на час укладення контракту) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призивом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призивом із числа резервістів в особливий період або прийнятим на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форми власності, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Отже, діюче на той час законодавство пов`язувало виникнення у працівника права на гарантії під час прийняття на військову службу за контрактом виключно з фактом його укладення під час дії особливого періоду та на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення.
Тому, вирішуючи питання про початок дії особливого період у державі, слід врахувати, що рішенням Ради Національної безпеки і оборони України від 1 березня 2014 року, винесеного у межах компетенції, визначеної статтею 4 (з приміткою) Закону України «Про Раду національної безпеки та оборони України» оголошено про невідкладні заходи із розв`язанням кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці, суверенітету і територіальної цілісності України.

Строки тривалості таких кризових ситуацій, пов`язаних з крайнім загостренням протиріч, гострою дестабілізацією становища в будь-якій сфері діяльності, регіоні, країні, законодавством, що регулює дані правовідносини не встановлено.

Статтею 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що особливий період - це період, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Згідно із Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до положень чинного законодавства рішення про мобілізації приймаються Президентом України.

Указами Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014, затвердженого Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII, 6 травня 2014 року №454/2014, затвердженого Законом № 1595-VII від 22 липня 2014 року, 21 липня 2014 року № 607/2014, 14 січня 2015 року № 15/2015, затвердженого Законом України № 113-VIII від 15 січня 2015 року оголошено часткову мобілізацію та до цього часу відповідного рішення про демобілізацію не приймалось.

У постановах Верховного суду від 14 лютого 2018 року у справі №131/1449/16-ц (провадження №61-4157св18), від 14 лютого 2018 року у справі №727/2187/16-ц (провадження №61-3951св18), від 20 лютого 2018 року у справі №640/4439/16-ц (провадження №61-4304св18), від 21 лютого 2018 року у справі №211/1546/16-ц (провадження №61-4255св18), від 25 квітня 2018 року у справі №205/1993/17-ц (провадження №61-1664св17) зроблено висновки, що особливий період діє на території України, починаючи з 17 березня 2014 року, після оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року 303/2014 «Про часткову мобілізацію». До наступного часу відповідного рішення про скасування особливого періоду, як і рішення про демобілізацію військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду, Президент України не приймав.
Відтак, з березня 2014 року у державі діє особливий період, рішення про закінчення дії якого компетентною державною особою не прийнято.
Крім цього зі змісту, укладеного позивачем контракту вбачається, що його укладеного строком на 5 років під час дії особливого періоду та у відповідності до частин 3 і 4 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», внаслідок чого умови дострокового припинення (розірвання) контракту його сторонами пов`язуються із закінченням дії особливого періоду або у зв`язку з досягненням граничного віку під час його дії.
На підставі вищенаведеного колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, внаслідок яких ним зроблено обґрунтовані висновки, що позивачем укладено контракт про проходження військової служби під час дії особливого періоду із розповсюдженням на позивача ОСОБА_1 , як працівника, гарантій, передбачених частиною 3 статті 119 КЗпП України.
Відтак, трудовий договір, який укладено між працівником та власником підприємства або уповноваженим ним органом на невизначений строк може бути припинений з однієї із підстав, визначених статтею 36 КЗпП України, в тому числі серед інших підставою його припинення може визначитися за пунктом 3 частини 1 статті 36 КЗпП України, яким єпризов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, але крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин 3 та 4 статті 119 цього Кодексу.

Тому встановивши, що на ОСОБА_1 розповсюджуються гарантії, визначені частиною 3 статті 119 КЗпП України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про неправомірне винесення АТ «Миколаївобленерго» наказу про припинення трудового договору з підстав, передбачених пунктом 3 статті 36 КЗпП України, його скасування та поновлення позивача на роботі
Такий висновок суду першої інстанції є обґрунтованим та таким, що відповідає обставинам справи. При цьому особисте тлумачення відповідачем поняття «дії особливого періоду» не вплинуло на вірне застосування судом норм матеріального права.
Статтею 4 ЦПК України регламентовано право кожної особи звернутись до суду в порядку встановленому цим Кодексом, за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до статті 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 232 КЗпП України визначено види спорів, які виникають між працівником і роботодавцем та підлягають розгляду в судах. Такі спори розглядають у більшості випадків за позовом працівника, в тому числі і за обставинами його звільнення та поновлення на роботі. Спір, що пов`язаний з незаконним звільненням, за положеннями частини 1 статті 233 КЗпП України повинен бути ініційований працівником у суді в місячний строк з дня вручення йому копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
За такого, враховуючи, що 6 листопада 2020 року позивачу вручена лише трудова книжка, де відсутні мотиви прийнятого роботодавцем наказу про припинення трудового договору, а копія наказу про звільнення направлена 17 листопада 2020 року поштою на його адресу, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем не пропущено строк звернення з цим позовом до суду.
Посилання відповідача на направлення ним копії наказу в квітні 2018 року, який не було вручено позивачу з поважних причин, у зв`язку із проходженням ним військової служби, не може бути підставою для відмові працівнику в захисті порушеного права в судовому порядку за його зверненням.
Відтак, враховуючи, що наказ роботодавцем направлено 17 листопада 2020 року на адресу позивача, останній звернувся до суду з цим позовом 17 грудня 2020 року в межах строку, визначеного частиною 1 статті 233 КЗпП України.
Також відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Не оспорюючи порядок розрахунку середнього заробітку, відповідач у відзиві на позовну заяву та змісті апеляційної скарги посилався на необхідність зменшення строку такого розрахунку до одного року, оскільки позивач звернувся до суду пізніше лише зі своєї вини.

Між тим, суд першої інстанції обґрунтовано врахував обставини справи, які свідчать про несвоєчасне повідомлення працівника роботодавцем про припинення трудового договору, внаслідок чого не з вини позивача, останній дізнався про своє звільнення, яке відбулося у квітні 2018 року, лише у листопаді 2020 року, після чого у встановлений строк звернувся до суду, а за такого, вважав необхідним винести рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відтак, судом першої інстанції вірно встановлено, що середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12 квітня 2018 року до 5 жовтня 2021 року становить 291 919,8 грн (335,54 х 870 робочих днів) без вирахування податків та обов`язкових платежів.

З такими висновками місцевого суду слід погодитися, так як вони відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.

Відповідно до статті 237? КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Тому, враховуючи наявність встановленого факту порушення трудових прав позивача, як працівника, через незаконність звільнення, що призвело до його моральних страждань, та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя через вирішення питання про поновлення на роботі, суд першої інстанції обґрунтовано визначив розмір грошової компенсації в сумі 2 000 гривень.
Враховуючи викладене, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в частині вирішення усіх позовних вимог, в межах доводів апеляційної скарги, як того вимагає стаття 367 ЦПК України, колегія суддів не вбачає підстав для його зміни чи скасування в цій частині.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до помилкового розуміння норм матеріального і процесуального права, переоцінки обставин, вірно встановлених та оцінених судом першої інстанції, і на законність судового рішення в частині вирішення позову по суті не впливають.

В той же час при розподілі судових витрат суд першої інстанції не звернув увагу на положення пунктів 1 і 2 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» та стягнув з відповідача за одну вимогу немайнового характеру із ставок, що підлягають сплаті фізичною особою на час розгляду справи, вимоги про стягнення середнього заробітку із ставок, що підлягають сплаті юридичною особою, а за вимогу про компенсацію моральної шкоди судовий збір взагалі не стягнув.

Разом з тим, судовий збір підлягає стягненню та розподілу у відповідності до статті 141 ЦПК України, виходячи з той суми, яка підлягала б сплаті особою на час подачі позову (постанова ВП ВС від 8.06.2021 у справі №487/8206/18). Тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір із ставок для фізичної особи, який вона б сплатила при зверненні до суду, а саме за дві вимоги немайнового характеру по 804 грн 40 коп. та за одну вимогу майнового характеру 2 919 грн 20 коп., а всього у розмірі 4 600 грн 80 коп..

Таким чином рішення суду першої інстанції підлягає зміні у відповідності до статті 376 ЦПК України лише в частині розподілу судових витрат.

Підстави для перерозподілу витрат за перегляд справи у суді апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Миколаївобленерго» задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 5 жовтня 2021 року в частині розподілу судових витрат змінити, стягнути з Акціонерного товариства «Миколаївобленерго» на користь держави судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції в розмірі 4 600 грн. 80коп.
В іншій частині рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 5 жовтня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, у випадках, передбачених статтю 389 ЦПК України.

Головуюча О. О. Ямкова

Судді С. Ю. Колосовський

О. В. Локтіонова