Номер провадження: 22-ц/813/5149/21
Головуючий у першій інстанції Маломуж А. І.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.12.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Сегеди С.М., Цюри Т.В.,

з участю секретаря Стадніченко А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Маломуж А.І., повний текст судового рішення складений 09 грудня 2019 року, у цивільній справі за заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, -

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з заявою до ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, в якій просила:

- видати обмежувальний припис відносно ОСОБА_1 строком на 6 місяців та заборонити перебувати ОСОБА_1 в місці спільного проживання за адресою: АДРЕСА_1 ;

- усунути перешкоди у користуванні майном, що є об`єктом моєї приватної власності, а саме будинком за адресою: АДРЕСА_1 ;

- обмежити спілкування ОСОБА_1 із дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

- заборонити наближатися до будинку за адресою: АДРЕСА_1 та загальноосвітньої школи № 38 ближче ніж на 300 метрів;

- заборонити ОСОБА_1 особисто та через третіх осіб розшукувати її ОСОБА_2 та дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

- заборонити ОСОБА_1 вести листування та телефонні переговори, в тому числі за допомогою месенджерів з ОСОБА_2 та дітьми ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , або контактувати з нею чи дітьми через засоби зв`язку, особисто чи через третіх осіб.

У обґрунтування своєї заяви зазначила, що зі сторони її співмешканця ОСОБА_1 щодо неї та дітей вчиняється домашнє насильство, яке виражається у діяннях психологічного та фізичного насильства (погрози фізичної розправи, нанесення побоїв та інше).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2019 року заява ОСОБА_2 задоволена частково.

Виданий обмежувальний припис відносно ОСОБА_1 строком на один місяць:

- заборонено перебувати ОСОБА_1 в місці спільного проживання за адресою: АДРЕСА_1 ;

- обмежено спілкування ОСОБА_1 із дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

- заборонено наближатися до будинку за адресою: АДРЕСА_1 та загальноосвітньої школи № 38 ближче ніж на 300 метрів.

В іншій частині заяви відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким у задоволені заяви відмовити у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що заявниця не довела обставин того, що він підпадає під ознаку кривдника, відповідно до Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

У своєму відзиві на апеляційну скаргу, адвокат Басюк А.С., представник ОСОБА_2 зазначає, що судом не було порушено норми матеріального та процесуального права, суд дослідив обставини справи, що складені між сторонами взаємовідносини підпадають під дію статей Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству, тобто захистив багатодітну матір та її дітей, забезпечивши їм безпеку на певний час.

За результатами автоматичного розподілу судової справи від 13.12.2019 року визначено головуючого суддю Ващенко Л.Г. зі складом колегії суддів (а.с. 67).

Ухвалами Одеського апеляційного суду відкрите апеляційне провадження та справа призначена до розгляду.

Відповідно до Рішення Вищої ради правосуддя від 20.07.2021 року суддя ОСОБА_7 звільнена з посади судді Одеського апеляційного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Відповідно до протоколу повторного розподілу справи за допомогою автоматизованої системи документообігу суду від 11.08.2021 року цивільна справа передана головуючому-судді (суддя-доповідач) Комлевій О.С. зі складом колегії суддів (а.с. 190-191).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року цивільна справа за апеляційною скаргою ОСОБА_1 була прийнята до провадження та призначена до розгляду (а.с. 193, зв.б.).

В судове засідання, призначене на 15 грудня 2021 року ОСОБА_2 , представник Київської районної адміністрації, як органу опіки та піклування не з`явилися, про розгляд справи були сповіщені.

Від ОСОБА_8 , представника Київської районної адміністрації, як органу опіки та піклування надійшла заява про розгляд справи за відсутністю представника.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_9 , представника ОСОБА_10 , перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 , тривалий час проживала разом із ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу, спільно із дочками заявниці ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 у сторін народився спільний син - ОСОБА_5 .

ОСОБА_2 , зареєстрована та проживає у будинку за адресою: АДРЕСА_1 разом з дітьми та ОСОБА_1 , що підтверджується випискою з домової книги та довідкою СОН «Мікрорайон «Чубаївка».

14.10.2019 року ОСОБА_2 звернулась до Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області з заявою про вчинення домашнього насильства, щодо неї.

Відповідно до акту судово-медичного дослідження (обстеження) № 2552 від 11.11.2019 року у ОСОБА_2 виявлені наступні тілесні ушкодження: по одному садну голови та шиї, синець лівої стопи.

Із листа директора Одеської загальноосвітньої школи № 38 до начальника Служби у справах дітей Одеської міської ради вбачається, що згідно Закону України «Про запобігання і протидію домашньому насильству» адміністрація Одеської ЗОШ № 38 звертається до директора з наступним. В школі навчаються діти з багатодітної родини: ОСОБА_11 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ), учень 1-Б класу та ОСОБА_12 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) і ОСОБА_13 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) учениці 5-Б класу. ОСОБА_13 і ОСОБА_12 , учениці 5-Б класу, розповіли класному керівнику про те, що вітчим дівчат систематично вчиняє фізичне та моральне насилля відносно матері в їхній присутності. Також розповіли про випадок побиття, який відбувся 14.10.2019 року, та те, що вимушені проживати не за адресою реєстрації, а ховатися в іншому помешканні далеко від школи.

11 листопада 2019 року до 1-Б класу прийшов чоловік, який назвався батьком ОСОБА_14 . Класний керівник побачила цю людину вперше і запитала ОСОБА_14 , чи він хоче підійти до батька. ОСОБА_14 заховався в класі та відмовився спілкуватися. Після цього випадку ОСОБА_14 боїться виходити з класу без присутності матері або класного керівника. З 22 листопада 2019 року діти не відвідують навчальні заняття в школі. Класний керівник 5-Б класу викликала матір дівчат, ОСОБА_15 , яка дала пояснення щодо відсутності дітей у школі. Нажаль, причиною невідвідування школи є домашнє насильство. В шкільному житті дітей приймає участь лише ОСОБА_15 , мати дітей. Батько не бере участі в шкільному житті дітей.

Відповідно до листа обласного центру медико-соціальної реабілітації жертв насильства в сім`ї від 11.11.2019 року, ОСОБА_2 звернулась зі скаргами на те, що її цивільний чоловік ОСОБА_1 жорстоко з нею поводиться.

Відповідно до наданого висновку психолога від 13.11.2019 року спілкування дітей з ОСОБА_1 на даний час з дітьми є для дітей фрустраційним фактором, який може привести до невротизації.

В судовому засіданні ОСОБА_1 було пояснено, що в нього є батьки, з якими він може жити, проте не бажає, оскільки це призведе до незручностей, іншого житла не має.

Задовольняючи частково заяву ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, суд першої інстанції виходив із наявності обґрунтованих ризиків вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства щодо ОСОБА_2 , а тому є необхідність у видачі обмежувального припису відносно ОСОБА_1 , шляхом встановлення заходів тимчасового обмеження прав кривдника та покладення на нього обов`язків.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, за таких підстав.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, одним із яких є заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою (частина друга статті 26 вказаного Закону).

Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Основними засадами запобігання та протидії домашньому насильству, зокрема, є гарантування постраждалим особам безпеки та основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на життя, свободу та особисту недоторканість, на повагу до приватного та сімейного життя, на справедливий суд; належна увага до кожного факту домашнього насильства під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству; врахування непропорційного впливу домашнього насильства на жінок і чоловіків, дітей та дорослих; визнання суспільної небезпеки домашнього насильства та забезпечення нетерпимого ставлення до будь-яких проявів домашнього насильства; забезпечення пріоритетності прав, законних інтересів та безпеки постраждалих осіб під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству (стаття 4 цього Закону).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Частиною другою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;

2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;

3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;

4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;

5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

З урахуванням змісту наведених норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків.

Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією із характеристик якого є повторюваність.

Суд першої інстанції, враховуючи надані докази на підтвердження вимог заяви, прийшов до обґрунтованого висновку про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_1 строком на один місяць з забороною перебувати ОСОБА_1 в місці спільного проживання за адресою: АДРЕСА_1 ; з обмеженням спілкування ОСОБА_1 із дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; з забороною наближатися до будинку за адресою: АДРЕСА_1 та загальноосвітньої школи № 38 ближче ніж на 300 метрів.

Колегія суддів вважає, що судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що заявниця не довела обставин того, що він підпадає під ознаку кривдника, відповідно до Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», колегія суддів вважаєбезпідставними, оскільки ОСОБА_2 у відповідності до ст. 81 ЦПК України було доведений факт того, що ОСОБА_1 вчиняє щодо неї домашнє насильство.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає апелянт.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Вказані доводи зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 20 грудня 2021 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Т.В. Цюра