Постанова

Іменем України

14 грудня 2021 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/14804/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О.В., Кравець В.А.,

за участю секретаря Ратушного А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»

на рішення Тетіївського районного суду Київської області

від 16 серпня 2021 року

у цивільній справі №940/292/21 Тетіївського районного суду Київської області

за позовом ОСОБА_1

до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», Тетіївського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)

про зняття арешту з нерухомого майна,

В С Т А Н О В И В:

В березні 2020 року ОСОБА_1 , посилаючись на відсутність підстав для продовження арешту нерухомого майна, звернувся до Тетіївського районного суду Київської області з вищевказаним позовом.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що постановою державного виконавця Тетіївського районного відділу державної виконавчої служби від 21.09.2016 накладено арешт на належне йому нерухоме майно. 22.09.2017 виконавче провадження повернуто без виконання.

Позивач, посилаючись на те, що виконавче провадження, в рамках якого було накладено арешт, було завершено, а арешт з майна позивача не було знято, просив зняти арешт з нерухомого майна, що належить ОСОБА_2 , який було накладено державним виконавцем в ході виконавчого провадження 52075939 від 21.09.2016.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 16.08.2021 позов задоволено, знято арешт з нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 , накладеного державним виконавцем в ході виконавчого провадження 52075939 від 21.09.2016.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі АТ КБ «ПРИВАТБАНК», Банк) звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції безпідставно не врахував правових висновків, висловлених Верховним Судом у подібних правовідносинах, та згідно яких не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства вимога про зняття арешту з майна, накладеного під час примусового виконання рішення суду.

Зазначив, позивач є боржником перед банком, є стороною виконавчого провадження з виконання рішення Тетіївського районного суду Київської області від 27.01.2016. Станом на 06.09.2021 заборгованість не погашена, рішення суду не виконано, а виконавчий лист є чинним.

Додав, що повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку із відсутністю майна боржника, на яке може бути звернуто стягнення, не є тотожним завершенню виконавчого провадження та втрати ОСОБА_1 статусу боржника у виконавчому провадженні.

Вважав, що судом першої інстанції не враховано, що вимоги сторони виконавчого провадження про зняття арешту з майна, розглядаються не у позовному провадженні, а як оскарження рішення державного виконавця в процесуальному порядку, що узгоджується з висновком вищевказаної постанови Верховного Суду.

Резюмував, що зняти арешт виконавця з майна через суд боржнику можна виключно шляхом подачі скарги на дії чи бездіяльність виконавця, що проігноровано судом першої інстанції.

За вказаних обставин, просив скасувати рішення Тетіївського районного суду Київської області від 16 серпня 2021 року та закрити провадження у справі.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач подав відзив, в якому посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги, просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, як законне та обґрунтоване.

Вказував, що оскільки виконавчий документ було повернуто стягувачу то виконавче провадження є фактично закінченим.

Представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» - Гордієнко В.А. в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити з підстав, викладених в ній.

Позивач, належним чином неодноразово повідомлявся про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився. Крім того, ОСОБА_1 подавав заперечення проти апеляційної скарги. Клопотань про відкладення розгляду справи з поважних причин до суду не подавав.

Відповідач - Тетіївський районний відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направив.

Колегія суддів, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання, та їхніх представників.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника скаржника - Гордієнко В.А. , перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, а також відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що у виконавчому провадженні №52075939 постановою державного виконавця Тетіївського районного відділу державної виконавчої служби Тетіївського районного управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 21.09.2016 накладено арешт на все майно, що перебуває у власності ОСОБА_1 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 19.02.2021 за №245090033 (а.с. 6).

Згідно відповіді, наданої 10.03.2021 №4376 Тетіївським РВ ДВС Тетіївського РУЮ (м. Київ), на примусовому виконанні відділу ДВС перебувало виконавче провадження № 52075939 з примусового виконання виконавчого листа № 2/380/40 від 20.04.2016, виданого Тетіївським районним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТ БАНК» боргу в сумі 18 733,52 грн, яке не було фактично виконано боржником та повернуто без виконання 22.09.2017 (а.с. 7).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що суду не надано доказів існування підстав для продовження арешту чи наявності відносно позивача виконавчого провадження у якому він є боржником.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, АТ «ПРИВАТ БАНК» посилалося на те, що обставини, на які посилається позивач не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки позивач є боржником перед банком та стороною виконавчого провадження, яке не є завершеним. Вказував, що повернення виконавчого документа стягувачу, у зв`язку із відсутністю майна боржника не є підставою для скасування арешту.

Також вказував, що в даному випадку передбачено інший спосіб зняття арешту з майна боржника в порядку, передбаченому ст. 447 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з такими доводами апеляційної скарги, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Разом з тим, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що спір щодо майна боржника, на яке накладено арешт у виконавчому провадженні, підлягає розгляду в порядку позовного провадження.

Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами апеляційної скарги, що судом помилково встановлено, що виконавче провадження закінчено, оскільки повернення виконавчого документа стягувачеві, у зв`язку з відсутністю майна боржника не є підставою для закінчення виконавчого провадження за ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження».

Також колегія суддів погоджується з доводами скаржника, що нормами ЗУ «Про виконавче провадження» не передбачено обов`язку державного виконавця знімати арешт з майна боржника внаслідок повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки стягувач має право на його повторне пред`явлення.

Колегія суддів відхиляє доводи позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, про те, що виконавче провадження є фактично закінченим, оскільки повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку із відсутністю майна боржника не є тотожним закінченню виконавчого провадження, та не позбавляє можливості стягувача повторно пред`явити виконавчий документ для виконання.

Відтак, боржник у виконавчому провадженні не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому ст. 447 ЦК України.

У боржника у виконавчому провадженні є відмінний від позивача статус, а, отже, боржник може захищати свої права в особливому порядку шляхом подачі скарги на протиправні дії або бездіяльність приватного або державного виконавця.

Така позиція узгоджується з практикою Верховного Суду, висловленою у справі № 712/12136/18 від 24.05.2021.

Так, у вказаній справі Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Якщо суд помилково прийняв позов до розгляду, під час судового розгляду він має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Отже, помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про задоволення позову є помилковим, оскільки арешт на майно ОСОБА_1 , який є боржником, накладено під час примусового виконання судового рішення, а тому така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції помилково розглянув дану справу в порядку цивільного судочинства, оскільки застосуванню підлягали норми статті 19, пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, порушив норми процесуального права, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог, а тому в силу частини 1 статті 377 ЦПК України, за якою судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Також відповідно до частини першої статті 256 ЦПК України, якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Таким чином суд апеляційної інстанції роз`яснює ОСОБА_1 , що у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. 19, 255, 256, 367, 368, 374, 377, 381-384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - задовольнити.

Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 16 серпня 2021 року - скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», Тетіївського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту з нерухомого майна - закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 14 грудня 2021 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді О.В. Желепа

В.А. Кравець