У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.12.2021 Справа №607/18104/21

01 грудня 2021 року м.Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

- головуючої судді Черніцької І.М.

- за участю секретаря судового засідання Скала В.І.

з участю:

позивача ОСОБА_1 , адвоката Парубія І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог відділ державної виконавчої служби у м.Тернополі Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) про зняття арешту з майна,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог відділ державної виконавчої служби у м.Тернополі Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) про зняття арешту з належного йому нерухомого майна.

В обґрунтування вимог позивач вказав, що 28 вересня 2017 року державним виконавцем, в межах виконавчого провадження щодо стягнення з нього аліментів на дитину, було накладено арешт на належне йому рухоме та нерухоме майно. Він завжди вчасно сплачує аліменти та ніколи не ухилявся від їх слати. У 2017 року розмір аліментів збільшився, у зв`язку з чим виникла заборгованості. Про що його було повідомлено та він одразу її сплатив. Він звернувся до державного виконавця із заявою про скасування арешту, на що отримав відмову.

Посилаючись на наведене, відсутність заборгованості зі слати аліментів, та те, що арешт майна порушує його право власності, просив задовольнити позов.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Парубій І.М. та позивач позовні вимоги підтримали, просив позов задовольнити. Вказали, що позивач не має заборгованості по аліментних платежах, а тому накладення арешту на його майно є безпідставним та порушує його право власності.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, хоча про час та місце його була повідомлена належним чином. Попередньо подала заяву про слухання справи за її відсутності.

Представник відділу державної виконавчої служби у м.Тернополі Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце його був повідомлений належним чином. Попередньо подав відзив та заяву про слухання справи за його відсутності. У відзиві зазначив, що арешт на майно ОСОБА_1 накладений у межах виконавчого провадження №54225499, щодо стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання сина. ОСОБА_1 не сплачував аліментів на утримання дитини, у зв`язку з чим виникла заборгованість, сукупний розмір якої перевищував суму відповідних платежів за три місяці. А тому, державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та внесено відомості про останнього до Єдиного реєстру боржників. Вказаний арешт накладений з метою забезпечення виконання боржником рішення суду про стягнення аліментів. 12 березня 2021 року державним виконавцем знято арешт з рухомого майна боржника. Підстав для зняття арешту з нерухомого майна не має. Посилаючись на наведене, просив відмовити у позові.

Судом встановлено, що на виконанні у відділі державної виконавчої служби у м.Тернополі Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) перебуває виконавчий лист, виданий Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області від 05 травня 2017 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1000грн. щомісячно.

28 вересня 2017 року державним виконавцем в межах даного виконавчого провадження, з метою реального виконання виконавчого документа, накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника ОСОБА_1 .

Таким чином, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 на даний час є боржником у виконавчому провадженні та просить суд скасувати арешт з майна, яке належить йому, накладений у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа про стягнення аліментів.

Суд, вивчивши матеріали справи, прийшов до наступних висновків.

Відповідно до вимог статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до вимог ч. 1 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до вимог статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Так, відповідно до вимог статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

У зв`язку із тим, що ОСОБА_1 є боржником у виконавчому провадженні, в межах якого накладено оспорюваний арешт, з метою забезпечення виконання рішення суду, останній не може виступати позивачем у даній справі і така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні.

Аналогічні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року № 904/51/19 (провадження № 12-122гс19) та постанові Верховного Суду від 24 травня 2021 року справа № 712/12136/18.

Таким чином, враховуючи, що позивач у справі ОСОБА_1 є боржником виконавчого провадження, в рамках якого він просить зняти арешт з майна, тобто стороною виконавчого провадження, така справа не може розглядатися за правилами позовного провадження.

Згідно з вимогами п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Розділ VII ЦПК України регламентує судовий контроль за виконанням судових рішень.

Відповідно до вимог статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Таким чином, позивач, як сторона виконавчого провадження (боржник), має право на звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця у порядку визначеному розділом VII ЦПК України, а не в порядку позовного провадження, у зв`язку з чим, провадження у цивільній справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 255, 260, 261, 263, 352-354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог відділ державної виконавчої служби у м.Тернополі Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) про зняття арешту з майна, закрити.

Роз`яснити право позивача на оскарження рішення, дій та бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку вимог ст. 261 ЦПК .

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду протягом 15 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційна скарга подана протягом 15 днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повна ухвала суду складена 02 грудня 2021 року.

Головуючий: І.М. Черніцька