КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Заришняк Г.М., Кулікова С.В.

при секретарі Загородній С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ майна,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Дарницького районного суду м. Києваз позовом до ОСОБА_2 в якому просила:

- встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з грудня 1999 року по квітень 2018 року;

- визнати в порядку поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності сторін, за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ;

- виділити в порядку поділу майна у власність ОСОБА_2 легковий автомобіль Хюндай Соната, 2010 року випуску, об`єм двигуна - 2359 куб.см., тип - легковий седан, реєстраційний номер НОМЕР_1 та автомобіль марки ВАЗ, рік випуску 2004, реєстраційний номер НОМЕР_2 ;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля в сумі 121 600 грн;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частини вартості квартири АДРЕСА_2 в сумі 975 000 грн;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частину грошових коштів які знаходились на банківському вкладі «Оптимальний» у ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» в сумі 100 000 грн;

- вирішити питання про розподіл судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з грудня 1999 року по квітень 2018 року вона проживала однією сім`єю з ОСОБА_2 .

У січні - березні 2000 року вони спільно інвестували кошти у будівництво квартири АДРЕСА_1 , в яку переїхали жити у серпні 2001 року, право власності на яку оформлено на ОСОБА_2 . Та в подальшому до квітня 2018 року проживали у вказаній квартирі.

Також, у квітні 2005 року за спільні кошти подружжя придбано у кредит автомобіль «Шевроле», за зобов`язаннями якого вона виступила поручителем ОСОБА_2 , який на початку 2011 року був ними відчужений, а 16 лютого 2011 року ними придбано автомобіль «Хюндай», державний номерний знак НОМЕР_1 , вартістю 242 200 грн, і за зобов`язання відповідача вона надала згоду на укладення кредитного договору, як особа, з якою він проживав.

У 2014 році вони також спільно інвестували кошти в будівництво квартири АДРЕСА_2 , про що був укладений кредитний договір № 666905 від 28 травня 2014 року. Право власності на квартиру було оформлено 17 травня 2017 року на ОСОБА_2 . З травня 2017 року по березень 2018 року вони займались ремонтом у цій квартирі, проте 24 квітня 2018 року ОСОБА_2 без її згоди відчужив квартиру, уклавши договір дарування, згідно умов якого він безоплатно передав квартиру у дар своїй матері - ОСОБА_3

14 лютого 2018 року відповідач за їх спільною згодою уклав з ПАТ «Державний експортно -імпортний банк України» договір банківського вкладу зі сплатою процентів після закінчення строку вкладу «Оптимальний» № 111432 в сумі 200 000 грн, проте 11 травня 2018 року ОСОБА_2 без її згоди зняв з депозитного рахунку готівкові кошти з відсотками в сумі 200 632 грн 62 к. і у цей же день уклав договір банківського вкладу № 124816 на користь своєї матері ОСОБА_3 на суму 200 000 грн. за довіреністю.

На початку березня 2018 року стосунки між подружжям погіршилися, а на початку квітня 2018 року вони припинили проживати однією сім`єю та вести спільне господарство. Вважає, що майно, яке було набуте ними за час спільного проживання належить їм на праві спільної сумісної власності, і у разі поділу такого майна частки майна чоловіка та дружини є рівними.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ майна - задоволено частково.

Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю з 01 січня 2004 року по серпень 2011 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 121 600 грн - грошової компенсації 1/2 частки від сплаченої вартості майна - автомобіля «Хюндай», державний номерний знак НОМЕР_1 , 574 грн 47 к. - судового збору, а всього - 122 174 грн 47 к.

Не погоджуючись з рішенням суду, 27 травня 2021 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила суд рішення суду в частині встановленого факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по червень 2011 року (серпень 2011 року) та в частині відмови в позовних вимогаг скасувати та в цій частині вимоги задовольнити в повному обсязі.

Посилається на те, що рішення суду в частині встановлення кінцевого терміну проживання сторін однією сім`єю - червень 2011 року (серпень 2011 року) є непереконливим, суперечливим, таким, що не відповідає фактичним обставинам. При цьому суд послався на покази свідка ОСОБА_3 - матері відповідача, що є зацікавленою особою. З 2014 року вона постійно проживала в селі. Її твердження про те, що скаржник вела своє окреме особисте життя та не брала участі у всіх прибираннях, є неправдивими.

Крім того, як підтверджують матеріали справи після червня 2011 року проживання сторін однією сім`єю продовжувалось, доказів, що сімейні стосунки припинились саме в цей час не має, крім пояснень відповідача, що також є суперечливими - спочатку зазначав про припинення стосунків у червні 2011 року, потім у серпні 2011 року.

Зазначає, що судом безпідставно не взято до уваги покази свідка ОСОБА_4 . Твердження суду, що свідок є знайомою сторін і не могла бути безпосереднім свідком сімейних відносин не відповідає фактичним обставинам.

На підтвердження спільного проживання сторін позивачем надано низку доказів, зокрема, фото, які підтверджують спільний відпочинок сторін.

Від сторони відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якій просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення залишити без змін. Вказує, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених у апеляційній скарзі.

Відповідач та його представник заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили рішення суду залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції вказав, що вирішуючи позов в частині встановлення факту проживання однією сім`єю з грудня 1999 року по квітень 2018 року, суд враховує правові висновки Верховного Суду, викладені у ряді постанов. Так, факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу може бути встановлено судом лише з 01 січня 2004 року (після набрання чинності СК України), оскільки КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу. Спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, вирішувалися згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність».

Суд першої інстанції також вважав за необхідне встановити факт спільного проживання сторін з 01 січня 2004 року (після набрання чинності СК України) по червень 2011 року, й оскільки у зазначений період відповідно до договору Х0216-2 купівлі-проджажу (з кредитом) від 16 лютого 2011 року ОСОБА_2 придбаний автомобіль «Хюндай», днз НОМЕР_3 , вартістю 242 200 грн, для придбання якого було укладено кредитний договір № 1/1102802 від 22 лютого 2011 року (а.с. 25, 26-27), на укладення якого позивачка ОСОБА_1 надала згоду відповідно до положень ст.ст. 63, 65 СК України, що підтверджується такою згодою, тому таке майно має бути визнане спільним сумісним майном, яке підлягає поділу між сторонами за правилами поділу майна подружжя, і щодо якого позивачка просить його залишити у власності відповідача, а їй як позивачу компенсувати половину вартості такого майна шляхом грошової компенсації 1/2 частки від сплаченої вартості такого автомобіля, що складає 121 600 грн, що підлягає задоволенню.

Водночас, зважаючи на встановлений судом факт спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по червень 2011 року, решта майна, яке набуто в період, який не охоплюється встановленим періодом, а саме: квартира АДРЕСА_1 , набута 17 травня 2001 року (а.с. 6 том 1), квартира АДРЕСА_2 , право власності на яку було набуто 17 травня 2017 року (а.с. 31 том 1), банківський вклад від 14 лютого 2018 року в сумі 200 000 грн. (а.с.82 том 1), не підлягає визнанню спільною сумісною власністю сторін та його поділу.

Крім того, судом встановлено і не спростовується сторонами, той факт, що частина майна, а саме: квартира АДРЕСА_2 вибула із володіння відповідача 24 квітня 2018 року відповідно до Договору дарування (а.с.30, 31), банківський вклад від 14 лютого 2018 року в сумі 200 000 грн закрито 11 травня 2018 року (а.с.39), тому з підстави, що майно відсутнє у сторін на час поділу, таке майно з цієї підстави не може бути предметом поділу.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду оскаржується лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог тому в іншій частині позовних вимог не підлягає перегляду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, звертаючись із даним позовом до суду позивач вказує, що у період з грудня 1999 року по квітень 2018 року вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем.

Обґрунтовуючи факт проживання однією сім`єю з відповідачем позивач вказує, що у вказаний період подружжям зокрема вчинялись наступні дії:

- придбання майна для спільного використання: електрочайника Бош (2012 року), двох ноутбуків для неї та відповідача (2012 року), стільців (2013 року), домашнього телефону Панасоник КХ (2015 pоку), що підтверджується чеками та гарантійними талонами доданими до відповіді на відзив;

- ремонт пральної машини Бош (2011 року) та холодильника Лібкхер (2016 року), заміна замка на вхідних дверях (2017 року), що підтверджується актом від 15 листопада 2011 року, товарним чеком від 09 грудня 2016 року, чеком від 09 грудня 2017 року;

- у грудні 2016 року сторони власними зусиллями робили ремонт на кухні в Квартирі-1. Також в грудні 2016 року придбали витяжку для кухні ELEYUS Viola, кронштейн для мікрохвильової печі Walfix, що підтверджується гарантійними талонами, замовили меблі (шафи-купе) - договір № 001 від 29 грудня 2016 року та специфікація;

- спільна подорож до Греції у 2013 році, що підтверджується довідкою про спільне бронювання готелю, авіаквитками.

- квитанції на сплату електроенергії та інших житлово-комунальних послуг по квартирі АДРЕСА_3 , які сплачувала позивач та її дочка ОСОБА_6 ;

- Інвестування коштів у квартиру АДРЕСА_2 у 2014 році. Придбання позивачем меблів та техніки у цю квартиру, що підтверджується замовленням №154 від 16 грудня 2017 року, видатковою квитанцією від 29 січня 2018 року та чеком від 26 січня 2018 року;

- А також численними фото спільного відпочинку сторін.

-

Факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу може бути встановлено судом лише з 01 січня 2004 року (після набрання чинності СК України), так як КпШС не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу.

Такий правовий висновок викладеноВерховним Судом в постанові від 06 квітня 2020 року у справі №641/7033/18 (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі №303/2865/17, від 24 січня 2020 року усправі №546/912/16-ц, від 24 квітня 2019 року у справі №163/754/17). За приписами ч. 4 ст. 263 ЦПК України, висновки, викладені в постановах Верховного Суду при застосуванні відповідних норм права, є обов`язковими.

Отже, висновок суду в частині відмови у задоволенні вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу до 01 січня 2004 року є законним та обґрунтованим.

Відповідач не заперечує, що час спільного проживання - з середини серпня 2001 року по серпень 2011 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу, також вказував, що після припинення шлюбних відносин з позивачем дозволив їй проживати разом з її донькою в квартирі АДРЕСА_3 ..

Згідно з положеннями частин 1, 2 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Положення ст.74 СК України дають підстави дійти висновку, що вони поширюються на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2013 року (справа № 6-97цс11).

Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут, взаємні права та обов`язки ( ст.ст.3,74 СК України), а для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст.76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.80 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України).

У відповідності до ч.2 ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Як вбачається з матеріалів справи, 15 січня 2000 року між АТХК «Київміськбуд» в особі АКБ «АРКАДА» та ОСОБА_2 укладено інвестиційний контракт №15541, предметом якого є інвестування в житло, а саме район забудови АДРЕСА_4 , кількість кімнат 3 (а.с. 129-135, том 1).

За указаним договором ОСОБА_2 вносив плату: 15 січня 2000 року у розмірі 78001 грн 05 к., 23 лютого 2000 року у сумі 13990 грн 38 к., 26 лютого 2000 року у сумі 8 215 грн 83 к. та 29 лютого 2000 року у розмірі 12 898 грн 85 к. (а.с.137-138, том 1).

В свою чергу 14 травня 2001 року відповідач отримав свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_3 (а.с. 136 том 1).

Отже, указані обставини свідчать, що спірна квартира АДРЕСА_3 не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження того, що сторонами була придбана вказана квартира за спільні кошти подружжя, а тому доводи скаржника про необхідність застосування Закону України «Про власність» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) є необґрунтованими.

Посилання позивача на отримання нею у позику коштів на придбання майна не приймається до уваги апеляційним судом, оскільки не надано оригінал документу на підтвердження отримання такої позики, що унеможливлює перевірити його достовірність.

Щодо вимог апеляційної скарги про встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу у період з серпня 2011 року по квітень 2018 року колегія суддів вважає необґрунтованими та погоджується з висновком суду про відмову у задоволенні вимог в цій частині.

Посилання апеляційної скарги, як на підтвердження факту проживання однією сім`єю, на те, що сторонами було придбано електротовари та проводили обслуговування побутової техніки не може свідчити про те, що між сторонами склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Також, не підтверджують усталені відносини, що притаманні подружжю посилання позивача на те, що ними проводились ремонтні роботи у квартирі по АДРЕСА_5 , оскільки доказів на підтвердження вказаних обставин суду не надано.

Щодо наявних в матеріалах справи копій фотографій, де зображені сторони по даній справі, то в даному випадку колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сам факт спільного відпочинку у компанії знайомих та друзів не може свідчити про усталені відносини, які притаманні подружжю.

Указана позиція також узгоджується з позицією Верховного Суду викладеною у постанові № 466/3769/16 від 12 грудня 2019 року.

Отже, матеріали справи не містять жодного доказу, що підтверджує факт спільного проживання чоловіка та дружини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу у період з серпня 2011 року по квітень 2018 року, тому висновок суду в цій частині є законним та обґрунтованим.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що майно, яке набуто в період, який не охоплюється встановленим судом періодом, факт спільного проживання чоловіка та дружини, а саме: квартира АДРЕСА_3 , набута 17 травня 2001 року; квартира АДРЕСА_2 , право власності на яку було набуто 17 травня 2017 року; банківський вклад від 14 лютого 2018 року в сумі 200 000 грн, не підлягає визнанню спільною сумісною власністю сторін та його поділу між ними.

Посилання апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції необґрунтовано не прийняв до уваги покази свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_7 колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони є знайомими і не могли бути безпосередніми свідками сімейних відносин сторін, адже такі свідки вказали, що мали побачення лише при нагоді - один - два рази на рік, на свята, під час спільного відпочинку тощо, і те, що сторони проживали разом, їм відомі зі слів позивачки, та за їх баченням вважали, що сторони мали сімейні відносини як подружжя.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

За встановлених обставин доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав скаржника.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 вересня 2021 року.

Головуючий

Судді