КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 грудня 2021 року Київський апеляційний суд в складі:

Судді - доповідача: Андрієнко А.М.

Суддів: Соколової В.В.

Поліщук Н.В.

При секретарі Дроздовій Ж.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 квітня 2021 року, постановлене суддею Захарчук С.С. по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту непроживання у квартирі, позбавлення права користування жилим приміщенням,

У С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про встановлення факту непроживання у квартирі, позбавлення права користування жилим приміщенням, обґрунтовуючи тим, що є власником квартири АДРЕСА_1 . Крім нього, у зазначеній квартирі зареєстровано місце проживання його брата відповідача по справі ОСОБА_1 . З моменту реєстрації місця проживання до теперішнього часу (понад 10 років) відповідач у квартирі не проживав жодного дня. В добровільному порядку відповідач знятися з реєстрації відмовляється, жодних витрат на утримання квартири не несе. Відповідачу на праві власності належить квартира АДРЕСА_2 . Посилаючись на зазначені обставини, просив встановити факт непроживання відповідача у спірній квартирі без поважних причин понад один рік, у зв`язку з чим позбавити відповідача права користування зазначеною квартирою.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 21 квітня 2021 року позов задоволено частково. Позбавлено ОСОБА_1 права користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 . У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду, 30.06.2021 відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати в частині позбавлення відповідача права користування спірною квартирою та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в цій частині, мотивуючи тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи, обставини справи не були доведені позивачем, суд помилково визнав їх встановленими, зокрема вказує, що переїхав жити у спірну квартиру після смерті батька ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , вже більше трьох років проживає у квартирі, сплачує комунальні платежі, зробив косметичний ремонт, там знаходяться його особисті речі, іншого житла не має. Вважає, що Акт від 28.07.2016 року не може бути доказом, оскільки нібито складений 28.07.2016 року, однак сусіди підписали цей акт лише 01.08.2017 року. Позивач став власником квартири 26.12.2016 року. За таких обставин вважає застосування ст. 405 ЦК України, за якою відповідач був позбавлений права користування жилим приміщенням, є таким, що не відповідає вимогам закону.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити з тих підстав, що викладені в ній.

Представник позивача ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню , оскільки суд першої інстанції неповно встановив обставини справи, прийшов до висновків , які не відповідають обставинам справи з порушенням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст.. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не є власником квартири, не проживає в ній та створює власнику, позивачу у справі, перешкоду у користуванні спірною квартирою.

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що відповідно до договору дарування, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 26.12.16 року, ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с. 9-11).

Згідно з довідкою форми № 3, виданою КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району» від 02.09.17року у зазначеній квартирі з 06.03.07року зареєстрований ОСОБА_1 як син попереднього власника. (а.с. 14).

Відповідно до акту від 28.07.16, складеного комісією дільниці № 1 в складі майстра технічної дільниці ОСОБА_4 , майстра технічної дільниці ОСОБА_5 , майстра ремонтної дільниці ОСОБА_6 , в ході обстеження квартири АДРЕСА_3 встановлено, що ОСОБА_1 фактично не проживає за вказаною адресою, факт його непроживання підтверджено сусідами ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 (а.с. 16).

Згідно з листом КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» від 07.09.17 будинок АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 - це один і той же будинок (а.с. 17-18).

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК ).

Відповідно до ст.1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі статтею 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону.

Частина перша статті 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини першої статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Однією із підстав припинення сервітуту, у тому числі особистого, згідно із пунктом четвертим частини першої статті 406 ЦК України, є припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Судом встановлено, що за життя попереднього власника, батька сторін по справі, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були зареєстровані в спірній квартирі .

Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом.

Право користуватися житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло.

Позивач, звертаючись до суду із даним позовом, послався на ту обставину, що право власності на спірну квартиру перейшло до нього на підставі договору дарування. Відповідач не є членом його сім`ї, не проживає в спірній квартирі понад один рік, має інше житло, а саме квартиру АДРЕСА_2 , відповідач створює йому перешкоди у користуванні та розпорядженні його власністю , тому він просить визнати його таким, що втратив право користування спірною квартирою.

Колегія суддів вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки право власності є непорушним і підлягає захисту.

Судом встановлено, що відповідач , як особа, яка зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 має доступ до неї та періодично відвідує квартиру, однак, постійно не проживає в ній.

Зазначена обставина підтверджується Актом від 28.07.16, складеного комісією дільниці № 1 в складі майстра технічної дільниці ОСОБА_4 , майстра технічної дільниці ОСОБА_5 , майстра ремонтної дільниці ОСОБА_6 , в ході обстеження квартири АДРЕСА_3 встановлено, що ОСОБА_1 фактично не проживає за вказаною адресою, факт його непроживання підтверджено сусідами ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ..

Як вбачається із наданих квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг, холодна та гаряча вода в квартирі майже не використовується, що на думку суду свідчить про не проживання відповідача у квартирі.

Колегія суддів вважає, що відповідач повинен бути визнаний таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , так як він не є членом сім`ї позивача по справі, який набув право власності на вказану квартиру, не проживає в цій квартирі постійно більше року без поважних причин, так як він сам зазначив, що має безперешкодний доступ до квартири. Будь-яких доказів проживання та користування спірним житлом відповідач суду не надав.

Посилання на те, що він не має іншого житла, колегія суддів не приймає, оскільки судом встановлено, що на час звернення позивача до суду із даним позовом відповідач мав на праві власності квартиру АДРЕСА_2 , яку добровільно та свідомо відчужив своїй дружині, будучи обізнаним , що в суді є спір про його право користування спірною квартирою.

Колегія суддів також не приймає доводи відповідача щодо того, що він періодично буває у спірній квартирі та має ключі від неї, оскільки право користування житлом визначається саме проживанням , а не періодичним відвідуванням.

Крім того, колегія суддів прийшла до висновку про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, виходячи із того, що відповідно до ст.. 405 ЦК України лише члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону, а відповідач не є членом сім'ї власника житла, не проживав і не проживає в спірній квартирі.

Позивач у своїх позовних вимогах просив встановити факт не проживання ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 .

Встановлення фактів, що мають юридичне значення, передбачене розділом 1V Цивільно-процесуального кодексу як Окреме провадження, що є видом непозовного цивільного судочинства.

Статтею 293 ЦПК України визначено перелік справ , що розглядаються в порядку окремого провадження.

Визнання особи такою, що втратила право користування житлом , розглядається в порядку позовного провадження та встановлення обставин проживання чи не проживання відповідача у житловому приміщенні охоплюється диспозицією статті 405 ЦК України, на яку послався позивач у своїх позовних вимогах, а тому додаткового встановлення такого факту не вимагає, відповідно вимоги про встановлення факту не проживання відповідача у спірній квартирі повинні бути залишені без задоволення.

За таких обставин, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме в частині визнання відповідача ОСОБА_1 таким , що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог повинно бути відмовлено .

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 квітня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В решті в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 15 грудня 2021 року.

Суддя - доповідач:

Судді: