Справа №: 164/812/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2021 року Маневицький районний суд Волинської області

в складі: головуючого - судді Невара О.В.,

при секретарі Шумік О.І.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Маневичі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини, посилаючись на те, що з 4 листопада 2001 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають двоє дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Маневицького районного суду Волинської області від 28 січня 2021 року шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу позивач змінила прізвище з ОСОБА_1 на ОСОБА_1 . Питання щодо визначення місця проживання дітей судом не вирішувалося. Після розірвання шлюбу позивач переїхала на постійне проживання в с. Оконськ Камінь-Каширського району Волинської області, а діти залишились проживати разом з відповідачем в смт. Маневичі Камінь-Каширського району Волинської області. Згоди між позивачем та відповідачем про місце проживання малолітньої ОСОБА_8 не було досягнуто. Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Маневицької селищної ради Волинської області від 26 березня 2021 року, який затверджено рішенням виконавчого комітету Маневицької селищної ради Волинської області № 67, визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_8 з матір?ю ОСОБА_1 . Незважаючи на висновок органу опіки та піклування відповідач чинить позивачу перешкоди у спілкуванні з донькою, не відпускає її на проживання з ОСОБА_1 . В позасудовому порядку вирішити питання про місце проживання малолітньої ОСОБА_8 з матір?ю не вдалося, а тому позивач змушена була звернутися з вказаним позовом до суду. Посилаючись на зазначені обставини, просила суд визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_8 з матір`ю ОСОБА_1 , жителькоюАДРЕСА_1 .

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав, вказаних у поданій до суду заяві, просили визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_8 з матір`ю ОСОБА_1 , жителькоюАДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вважає їх необґрунтованими, а тому в їх задоволенні просив відмовити за безпідставністю. Стверджує, що малолітня ОСОБА_8 не бажає проживати з позивачем, рішення органу опіки та піклування, на думку відповідача, було прийнято всупереч інтересам цієї дитини.

Згідно відношення Маневицької селищної ради Волинської області № 1762/20/2-21 від 15 листопада 2021 року орган опіки та піклування виконавчого комітету селищної ради не буде брати участь в розгляді даної справи та не буде подавати до суду заяви про вступ у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Заслухавши думку позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , які не заперечували щодо проведення судового розгляду у відсутності представника органу опіки та піклування виконавчого комітету Маневицької селищної ради Волинської області, не заявляли клопотання про залучення органу опіки та піклування в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, по вказаній справі, суд ухвалив - розглядати справу у відсутності представника органу опіки та піклування виконавчого комітету Маневицької селищної ради Волинської області.

Заслухавши пояснення сторін, проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов підставний і підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 8 Закону України „Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з ст. 11 вказаного Закону кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ст. 12 Закону України „Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов?язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров?я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Згідно з ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 вказаної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з ч. 2-4 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров?я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров?я, в якому вона проживає.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов?язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов?язків щодо дитини.

Згідно з ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов?язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров?я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов?язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров?я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов?язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов?язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ст. 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов?язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

В судовому засіданні встановлено, що з 4 листопада 2001 року ОСОБА_1 перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають двоє дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Маневицького районного суду Волинської області від 28 січня 2021 року шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу позивач змінила прізвище з ОСОБА_1 на ОСОБА_1 . Питання щодо визначення місця проживання дітей судом не вирішувалося. Після розірвання шлюбу позивач переїхала на постійне проживання в АДРЕСА_1 , а діти залишились проживати разом з відповідачем в АДРЕСА_2 . Згоди між позивачем та відповідачем про місце проживання малолітньої ОСОБА_8 не було досягнуто. Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Маневицької селищної ради Волинської області від 26 березня 2021 року, який затверджено рішенням виконавчого комітету Маневицької селищної ради Волинської області № 67, визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_8 з матір?ю ОСОБА_1 . Незважаючи на висновок органу опіки та піклування відповідач чинить позивачу перешкоди у спілкуванні з донькою, не відпускає її на проживання з ОСОБА_1 . В позасудовому порядку вирішити питання про місце проживання малолітньої ОСОБА_8 з матір?ю не вдалося. Зазначені обставини підтвердили позивач та представник позивача в судовому засіданні, а також це встановлено з досліджених судом письмових доказів, зокрема, свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 від 4 листопада 2001 року, свідоцтв про народження дітей серії НОМЕР_2 від 17 липня 2007 року та серії НОМЕР_3 від 19 серпня 2014 року, висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Маневицької селищної ради Волинської області № 507/02-06 від 26 березня 2021 року, рішення Маневицької селищної ради Волинської області № 67 від 25 березня 2021 року, рішення Маневицького районного суду Волинської області від 28 січня 2021 року, довідки Маневицької селищної ради Волинської області № 256 від 29 березня 2021 року.

Згідно з ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При вирішенні позовних вимог суд бере до уваги, що відповідачем ОСОБА_3 відповідно до ст. 81 ЦПК України не подано суду будь-яких належних доказів, що свідчать про наявність істотних обставин, що зумовлювали б недоцільність проживання малолітньої ОСОБА_8 разом з матір?ю, що проживання її з позивачем не відповідає інтересах дитини, оскільки ОСОБА_1 не може забезпечити рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Органом опіки та піклування виконавчого комітету Маневицької селищної ради Волинської області при вирішенні питання про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_8 було враховано як ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов?язків, так і вік дитини, стан її здоров?я, створені умови проживання для дитини у позивача та відповідача, їх дохід, характеристики по місцю роботи.

Відповідачем ОСОБА_3 відповідно до ст. 81 ЦПК України не подано суду будь-яких належних доказів у підтвердження наявності обставин, які свідчать, що висновок органу опіки та піклування суперечить інтересам малолітньої ОСОБА_8 .

Аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що слід визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_8 з матір`ю ОСОБА_1 , жителькою АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_3 підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 908 гривень судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову.

Керуючись ст.ст. 2-5, 10-13, 76-81, 89, 133, 141, 258-259, 263-265, 268, 354-355 ЦПК України, ст. 29 ЦК України, ст.ст. 7, 19, 141, 150-151, 155, 160-161 Сімейного кодексу України, Законом України „Про охорону дитинства", суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити повністю.

Визначити місце проживання малолітньої дитиниОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , жителькоюАДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_5 ) 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Волинського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 .

Відповідач: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 .

Повний текст судового рішення складено 24 грудня 2021 року.

Суддя районного суду О.В. Невар