Провадження № 2/161/3077/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

14 вересня 2021 року Луцький міськрайонний суд Волинської області у складі:

головуючого судді Кихтюка Р.М.

секретаря Авдійчук О.А.,

з участю представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Свій позов обґрунтовує тим, що вона є власником житлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у секції №5 згідно договору купівлі-продажу №597 від 21.02.2007 року.

Вказує, що в даному житлі також зареєстрований її колишній чоловік, шлюб з яким був розірваний рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.10.2018 року, проте останній протягом останніх восьми років там не проживає, його особистих речей в квартирі немає, він не сплачує комунальні платежі, участі в утриманні житла не бере.

Покликаючись на викладені обставини, просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у заяві та просила їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився по невідомій суду причині, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи у визначеному законом порядку через судове оголошення. Заяви про розгляд справи за його відсутності та відзив на позов не подав. А тому, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи у відсутності відповідачів в порядку ст. 280 ЦПК України.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав.

В судовому засіданні з`ясовано, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.06.1995 року, який розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.10.2018 року (а.с. 13-14).

Згідно довідки про склад сім`ї, виданої ОСББ «Стир 1» за 23 від 22.04.2021 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с. 11).

Згідно договору купівлі-продажу від 21.02.2007 року ОСОБА_2 придбала 6/100 частин приміщення секції №5 по АДРЕСА_2 ( а. с. 6), тобто за час перебування у шлюбі.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_2 є власником 6/100 частин секції №5 по АДРЕСА_2 (а.с. 7).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Відповідно до положень п. 4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Статтями 22, 28, 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України (що діяв на час укладення договору купівлі-продажу) передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядав за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція ст. 22 КпШС України та ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване.

З матеріалів справи вбачається, що житло, в якому зареєстрований відповідач ОСОБА_3 був придбаний в 2007 році, тобто за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, про що зазначалось вище.

Виходячи з положень ст.60 СК України вказане житло є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Оскільки статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, суд вважає, що в даному випадку, задоволення вимог позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням призведуть до порушення норм матеріального права, фактично позбавивши співвласника права користування належним йому майном.

Отже, виходячи з вищезазначених норм права позивач не є одноосібним власником спірного житла, незважаючи на той факт, що воно зареєстрована за нею, оскільки 6/100 секцій у гуртожитку придбано у 2007 році, в період шлюбу, а отже, позивач не наділена правом ставити питання про визнання іншого співвласника таким, що втратив право користування житловим приміщенням з такої підстави як припинення шлюбних відносин.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Таким чином, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, перевіривши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, а саме: про визнання відповідача особою, що втратив право користування житловим приміщенням, яке має статус об`єкта спільної сумісної власності сторін, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 4, 7, 8, 11, 12, 13, 76, 77, 81, 83, 137, 141, 247, 258, 259, 263, 265, 280-282 ЦПК України, ст. 60, 68 СК України, ст. 317, 369 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте Луцьким міськрайонним судом за письмовою заявою відповідачів, поданою протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подана заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення суду може бути оскаржено до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 24 вересня 2021 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду Р.М. Кихтюк