Справа № 457/1015/21 Головуючий у 1 інстанції: Марчук В.І.
Провадження № 22-ц/811/3165/21 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р.

суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

розглянувши у м.Львові в порядку спрлощеного провадження без участі учасників справи цивільну справу №457/1015/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Трускавецького міського суду Львівської області від 18 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору-Виконавчий комітет Трускавецької міської ради, про збільшення розміру аліментів та позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В :

11 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів та позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позову зазначає, що рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 червня 2018 року стягнуто з відповідача аліменти на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1500 грн. щомісяця, однак відповідач не виконує рішення суду у зв`язку з чим утворилась заборгованість по аліментах, яка становить 51000 грн. Крім того, відповідач не виконує свої батьківські обов`язки по вихованню дитини, не відвідує сина та взагалі не проявляє до нього будь-яких спроб, щоб підтримувати зв`язок з дитиною. Наведені обставини свідчать про ухилення від виконання батьківських обов`язків. Щодо збільшення розміру аліментів зазначає, що таке право передбачено ст.192 СК України. Звертає увагу, що прожитковий мінімум на дитину від 6 до 18 років з 01 липня 2021 року становить 2510 грн., а тому з врахуванням вимог ч.2 ст.182 СК України вважає, що аліменти слід визначити саме в такому розмірі.

Ухвалою Трускавецького міськрайонного суду Львівської області 16 серпня 2021 року позовну заяву повернуто позивачу.

Ухвалу суду оскаржила позивач ОСОБА_1 . В апеляційній скарзі зазначає, що вважає ухвалу незаконною, такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права. Зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про те, що нею порушено правила об`єднання позовних вимог, оскільки вимоги про позбавлення батьківських прав і збільшення розміру аліментів стосуються захисту прав дитини та їх сумісний розгляд не порушує правил об`єднання позовних вимог. Звертає увагу, що у постанові Верховного Суду від 09 квітня 2020 року у справі №200/11563/18 прописано, що якщо в одному провадженні позовні вимоги про позбавлення батьківських прав (та інші вимоги щодо захисту прав дитини) поєднуються з вимогою про стягнення аліментів (або оплату додаткових витрат на дитину) такий позов може бути пред`явлений за вибором позивача згідно з частиною першою ст.28 ЦПК України. Просить скасувати ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З врахуванням того, що оскаржується ухвала про повернення позовної заяви, яка передбачена пунктом 6 ч.1 ст.353 ЦПК України, розгляд апеляційної скарги слід проводити без повідомлення учасників справи.

У разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (ч.2 ст.247 ЦПК).

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем об`єднано позовні вимоги, які не пов`язані між собою підставами виникнення та предметом доказування і жодна з них не є похідною від іншої. Крім цього, суд вважав, що вимога про збільшення розміру аліментів повинна розглядатися в порядку спрощеного провадження , оскільки її розгляд є пріоритетним, а позовна вимога про позбавлення батьківських прав розглядається в порядку загального позовного провадження. Також суд дійшов висновку, що таке об`єднання позовних вимог призводить до зміни підсудності позовної вимоги про позбавлення батьківських прав, оскілки така має розглядатися за правилами загальної підсудності, тобто за місцем проживання відповідача.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 27 ЦПК України передбачено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до частини першої статті 28 ЦПК України позови про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Дана стаття встановлює випадки альтернативної підсудності, за якої позов за вибором позивача може бути пред`явлений в одному з двох і більше судів.

Суд не має право обмежувати вибір позивача для розгляду справи у конкретному суді.

Справи про позбавлення батьківських прав є справами позовного провадження, тому ця категорія справ підлягає розгляду за загальними правилами підсудності (відповідно до статті 27 ЦПК України) за місцем проживання відповідача або одного з них, якщо позов подається до обох батьків (частина п`ятнадцята 28 ЦПК України). Якщо в одному позові вимоги про позбавлення батьківських прав (та інші вимоги щодо захисту прав дитини) поєднуються з вимогою про стягнення аліментів (або оплату додаткових витрат на дитину), такий позов може подаватися за вибором позивача згідно з частиною першою статті 28 ЦПК України.

Такий правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 09 квітня 2020 року у справі №200/11563/18.

Як вбачається з матеріалів справи фактичним місцем проживанням позивачки, як переміщеної особи є адреса: АДРЕСА_1 (а.с.12).

Відповідно до п.25 Правил реєстрації місця проживання затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207, реєстрація місця перебування осіб, що звернулися за захистом в Україні із заявою за формою згідно з додатком 8, здійснюється на визначений законом строк на підставі документів, визначених пунктом 18 цих Правил (крім квитанції про сплату адміністративного збору). Відомості про реєстрацію місця перебування вносяться до довідки про звернення за захистом в Україні, зразок якої затверджується наказом МВС.

Відповідно до ч.3 ст.166 Сімейного кодексу України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину.

Наведені норми закону свідчать про те, що суд дійшов помилкового висновку, що вимоги про позбавлення батьківських прав і збільшення розміру аліментів не можуть розглядатися в одному провадженні.

Апеляційний суд звертає увагу, що позивач обґрунтовує позовну вимогу про позбавлення батьківських прав серед іншого і наявністю заборгованості по сплаті аліментів, що спростовує висновок суду першої інстанції про те, що вимоги не пов`язані між собою підставами виникнення та предметом доказування і жодна з них не є похідною від іншої.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що вимога про позбавлення батьківських прав не відноситься до виключної підсудності , встановленої ст.30 ЦПК України, а відтак може бути розглянута за правилами альтернативної підсудності, тобто за зареєстрованим місцем перебування чи проживання позивача.

У постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 753/18451/17-ц висловлено позицію про те, що аналіз статті, яка встановлює альтернативну підсудність свідчить про те, що позови про стягнення аліментів охоплюють всі вимоги, пов`язані з невиконанням обов`язку по утриманню, передбачені статями 75-89, 91, 180-201, 202-206, 265-274 СК України, можуть пред`являтись також за зареєстрованим місцем проживання позивача.

Крім цього, суд першої інстанції не звернув увагу на ч.6 ст.188 ЦПК України, якою передбачено, що суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи вправі до початку розгляду справи по суті роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог в самостійне провадження, якщо це сприятиме виконанню завдання цивільного судочинства та дійшов до неправильного висновку про повернення позовної заяви в цілому.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

У низці рішень Європейського суду з прав людини закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Отже, виходячи з вищенаведеного, колегія доходить висновку, що суд першої інстанції належним чином не дослідив матеріали справи, не врахував вищенаведені обставини, у зв`язку з чим зробив передчасний та помилковий висновок про повернення позовної заяви, що призвело до неправильного вирішення питання та постановлення ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про незаконність постановленої судом ухвали є обґрунтованими, а тому ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.374 ч.1 п.6; 379 ч.1 п.4; 383; 384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Трускавецького міськрайонного суду Львівської області 16 серпня 2021 року скасувати.

Справу направити в суд першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 13 грудня 2021 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк