Справа № 756/3017/16-ц Головуючий 1 інстанція- Диба О.В.
П О С Т А Н О В А

іменем України

14 грудня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м.Києва від 09 червня 2021 року у справіза позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним,-

в с т а н о в и в:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, який мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_4 . Після смерті чоловіка вона звернулася до нотаріальних органів з метою прийняття спадщини і дізналася, що згідно заповіту, посвідченого 28 липня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І., її чоловік заповідав усе належне йому майно відповідачці ОСОБА_2 . При тому, що у неї та померлого чоловіка була спільна неповнолітня донька ОСОБА_3 .

Вважає, що є підстави для визнання вказаного заповіту недійсним, оскільки останні три роки життя її чоловік ОСОБА_4 не працював і часто зловживав алкогольними напоями, внаслідок чого бив її та здійснював дрібні крадіжки, у тому числі у сусідів, а відповідачка залагоджувала ці конфлікти, зокрема викупила з ломбарду вкрадені речі і повернула власникам, які відмовилися від звернення до правоохоронних органів. Окрім того, ОСОБА_4 у 2013-2014 роках трічі притягався до адміністративної відповідальності за насильство в сім'ї за частинами 1 та 2 ст.1732 КУпАП. Окрім того, вказувала, що заповіт було складено під впливом тяжких обставин - крадіжки, чим скористалася відповідач сприяючи вирішенню питання про припинення кримінального переслідування померлого. Звертає увагу, що відповідачка подала заяву про прийняття спадщини наступного дня після поховання ОСОБА_4 .

У зв'язку з наведеним, просила визнати недійсним складений і підписаний ОСОБА_4 заповіт від 28 липня 2014 року та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І., а також стягнути судові витрати.

Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 09 червня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, позивачка ОСОБА_1 в особі її представника

- 2 -

адвоката Самарець А.М. подала дві апеляційні скарги ідентичного змісту (одну поштою, іншу на електронну адресу), в яких просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким її позовні вимоги задоволити, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, упереджене ставлення до справи. поршення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Скарга мотивована неврахуванням судом тих обставин, що на час складання заповіту ОСОБА_4 протягом кількох років зловживав алкогольними напоями, перебуваючи весь час у стані сп`яніння або похмілля, і на цьому грунті вчиняв неадекватні вчинки, виявляв психічні та поведінкові розлади, а тому можна стверджувати, що підписуючи заповіт, він не міг розуміти значення своїх дій і керувати ними. Посилання суду на те, що її чоловік не перебував на обліку у лікарів нарколога та психіатра і не визнаний недієздатним свідчить на її думку про неправильне застосування матеріального права через помилкове тлумачення закону. Як і хибними є посилання на відсутність обмежень для водіння автомобіля, оскільки її чоловік проходив медогляд у листопаді 2005 року, за 9 років до складання заповіту. Судом не дано належної оцінки показам свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які підтвердили факт зловживання алкоголем її чоловіка. Окрім того, на момент складання заповіту її чоловік перебував під кримінальним переслідуванням за крадіжку золотих виробів у сусідів, чим скористалася відповідач, яка допомагала владнати конфлікт із сусідами та організувала складання заповіту на своє ім`я, хоча раніше чоловік висловлював бажання залишити свою частку квартири рідній доньці ОСОБА_3 . Вважає, що чоловік перебував під постійним психологічним тиском відповідачки і всупереч своїй волі та волевиявленню склав заповіт. Суд не надав оцінки тяжкому матеріальному становищі її чоловіка і можливому впливу цього на його волевиявлення при складанні заповіту. Також має місце порушення норм процесуального права, оскільки справа розглянута суддею щодо якого наявні підстави для відводу, бо суддя розглядав у відношенні ОСОБА_4 справу про адміністративне правопорушення за ч.2 ст.1732 КУпАП і йому відомі обставини, які є предметом доказування в даній справі і які могли вплинути на його переконання. Незважаючи на це, заявлений 19 серпня 2020 року представником позивачки відвід з формальних підстав через пропуск строку та за відсутності клопотання про його поновлення. Підтвердженням сумнівів у безсторонності сужу є також вчинення ним інших процесуальних порушень. Висновки суду про умисне позбавлення ОСОБА_4 життя і повідомлення за цим фактом підозри щодо позивачки передчасні, бо кримінальна справа розглядається судом і вирок суду відсутній. Висновки суду, що ОСОБА_4 притягався до адмінвідповідальності лише за лайку у бік дружини та тиск на неї, суперечать відповідним постановам суду. Судом не встановлено відомостей про судимість щодо померлого та щодо відсутності у нього паспорта.

Відповідачка ОСОБА_2 в особі адвоката Горового О.В. подала відзив на апеляційну скаргу, де вказала, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

В суді апеляційної інстанції представник позивачки та третьої особи адвокат Самарець А.М. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримала, просила задоволити та скасувати рішення Оболонського районного суду м.Києва як незаконне.

Представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Горовий О.В. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що

- 3 -

апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки недоведеністю вимог позивачки про недійсність оспорюваного нею заповіту. При цьому суд виходив з того, що позивачка не надала доказів, які б вказували на те, що оспорюваний заповіт є недійсним з підстав, визначених ст.1257 ЦК України, зокрема не доведено належними та допустимими доказами, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

За змістом ст.202 ЦК України, яка визначає поняття і види правочинів, заповіт належить до односторонніх правочинів, і на нього поширюються положення глави 16 ЦК України «Правочини», в тому числі щодо наслідків недодержання сторонами вимог закону при вчиненні правочинів.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України).

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення сторонами вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

Згідно ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Відповідно до роз'яснень п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та(або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Аналогічні роз'яснення містить п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно якого правила ст.225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст.145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до

- 4 -

статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст.225, ч.2 ст.1257 ЦК суд за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Згідно ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 .

Померлий був чоловіком позивачки ОСОБА_1 , батьком третьої особи ОСОБА_3 та братом відповідачки ОСОБА_2 .

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на належну йому частку квартири АДРЕСА_1 , яка перебувала у спільній частковій власності померлого та членів його родини ОСОБА_1 і ОСОБА_3 в рівних частках.

До смерті, а саме ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І., згідно якого заповів своїй сестрі ОСОБА_2 все належне йому рухоме та нерухоме майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, і взагалі, все те, що буде належати йому на день його смерті і на що він матиме право за законом. У тексті заповіту зазначено про те, що його записано зі слів ОСОБА_4 , заповіт прочитаний уголос заповідачем і власноручно підписаний ним у присутності приватного нотаріуса.

За заявою відповідачки ОСОБА_2 , поданої 11 вересня 2014 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І. заведена спадкова справа № 36/2014 щодо майна померлого ОСОБА_4

04 грудня 2014 року позивачка ОСОБА_1 подала заяву про прийняття спадщини після смерті чоловіка. Спадкоємицею на обов`язкову частку у спадщині є донька померлого ОСОБА_3 , яка на час смерті була неповнолітньою.

Постановою приватного нотаріуса Лазарєвої Л.І. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 07 липня 2015 року відповідачці ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину квартири у зв`язку з відсутністю у неї правовстановлюючого документа. Як встановлено приватним нотаріусом, правовстановлюючий документ на квартиру перебуває на руках у дружини померлого ОСОБА_1 .

Відповідно до довідки КМНКЛ «Соціотерапія» № 328517 від 11 червня 2014 року ОСОБА_4 за даними облікової документації під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває.

Згідно відповіді КМ ПНД № 3 від 10 червня 2014 року на запит старшого слідчого СВ Оболонського РУ ГУ МВС України в м.Києві ОСОБА_4 на обліку не перебуває.

За змістом побутової характеристики КП «Житлосервіс «Оболонь» № 428 від 04 червня 2014 року скарг від сусідів та мешканців будинку АДРЕСА_2 на ОСОБА_4 не надходило.

З відповіді КП «Житлосервіс «Оболонь» № 900 від 04 листопада 2014 року та доданої до неї заяви убачається, що 01 березня 2013 року до ЖЕК-508 надійшла заява ОСОБА_4 про те, що він перебуває у поганих стосунках зі своєю дружиною ОСОБА_1 і просить без його відома жодних документів їй не видавати.

Недієздатним у встановленому законом порядку ОСОБА_4 не визнавався. Будь-яку медичну документацію стосовно стану здоров`я померлого ОСОБА_4 позивачкою суду не надано.

За клопотанням позивачки ОСОБА_1 для визначення психічного стану ОСОБА_4 на момент складання ним заповіту ухвалою суду призначена посмертна судово-психіатрична

- 5 -

екпертиза, яка не була проведена з огляду на неоплату вартості дослідження позивачкою.

За таких обставин суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні позову з огляду на недоведеність вимог позивачки, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Також, суд правильно виходив із недоведеності вимог щодо визнання заповіту недійсним на підставі ст.225 ЦК України, як вчиненого у момент, коли заповідач не усвідомлював значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Доводи апеляційної скарги щодо неврахуванням судом тих обставин, що на час складання заповіту ОСОБА_4 протягом кількох років зловживав алкогольними напоями, перебуваючи весь час у стані сп`яніння або похмілля, і на цьому грунті вчиняв неадекватні вчинки, виявляв психічні та поведінкові розлади, а тому можна стверджувати, що підписуючи заповіт, він не міг розуміти значення своїх дій і керувати ними, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані та такі, що носять характер припущень.

Факт вживання ОСОБА_4 алкоголю, на що посилається позивачка, не є належним, допустимим та достатнім доказом того, що в момент складання заповіту він не усвідомлював значення своїх дій та/або не міг керувати ними.

Посилаючись на вказані обставини позивачка всупереч положенням ч.3 ст.12 ЦПК ст.81 ЦПК України, які покладають на сторону обов`язок довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надала ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції належних, допустимих та достатніх доказів, у розумінні ст.77-80 ЦПК України, які б підтверджували, що в момент складання заповіту її чоловік не усвідомлював значення своїх дій та/або не міг керувати ними.

Як вище вказувалося вище з огляду на положення ст.105 ЦПК України щодо необхідності призначення судом експертизи для визначення психічного стану особи, для визначення психічного стану ОСОБА_4 на момент складання ним оспорюваного заповіту за клопотанням позивачки ухвалою суду призначена посмертна судово-психіатрична екпертиза, яка не була проведена з огляду на неоплату вартості дослідження позивачкою.

Будь-яких інших доказів, в тому числі медичної документації, які б підтверджували доводи позивачки щодо неусвідомлення дій її чоловіком при складанні заповіту, остання не надала.

При цьому посилання в апеляційній скарзі на неправильну оцінку судом показань свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які підтвердили факт зловживання алкоголем її чоловіка недоречні та безпідставні. Вказані свідки дали покази, які в основному стосуються конфліктних взаємин між позивачкою та її чоловіком, проте нічого не змогли пояснити ні про обставини складання заповіту ОСОБА_4 , ні про його психічний стан на цей момент.

Доводи апеляційної скарги про те, що посилання суду на неперебування ОСОБА_4 на обліку у лікарів нарколога та психіатра та невизнання його недієздатним свідчить про неправильне застосування матеріального права через помилкове тлумачення закону, необгрунтовані. В даному випадку наведені обставини оцінені судом за встановленими процесуальним законом (ст.89 ЦПК України) правилами оцінки доказів у їх сукупності та взаємозв`язку. На думку колегії позивачка намагається вирвати дані факти з контексту, оскільки висновки суду щодо недоведеності вимог грунтуються не тільки на факті неперебування померлого на обліку у лікарів нарколога та психіатра, а й на інших доказах, які наведені судом у рішенні.

Це ж стосуєтся посилань у скарзі на неправильне врахування відсутності обмежень для водіння автомобіля, оскільки її чоловік проходив медогляд у листопаді 2005 року, за 9 років до складання заповіту, які безпідставні, бо даний факт оцінений у сукупності з іншими доказами.

- 6 -

Посилання в апеляційній скарзі на правову позицію Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 465/1217/16-ц, не є релевантними, оскільки наведене позивачкою рішення Верховного Суду та судове рішення в даній справі, яке переглядається, ухвалені у справах з різними (іншими) фактичними обставинами.

Зокрема, у справі № 465/1217/16-ц встановлено, що в період укладання договору довічного утримання позивач багато років перебував на диспансерному обліку як в наркологічному диспансері, так і в психоневрологічному диспансері з діагнозом «розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю». Неодноразово лікувася у психоневрологічному диспансері за діагнозом «розлади психіки та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку (гіпертонічна хвороба II ступеню та алкогольна інтоксикація) з психоорганічним синдромом та наростаючим інтелектуально-мнестичним зниженням з судоромним компонентом». Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи у період укладення договору позивач за своїм психічним станом не повною мірою міг усвідомлювати зміст власних дій, їх наслідків та усвідомлено прийняти рішення, адекватне ситуації та в повній мірі усвідомлено реалізувати його.

В даній справі, яка переглядається, ОСОБА_4 на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебував, щодо вживання алкоголю лікування не проходив, медична документація відсутня, посмертна судово-психіатрична експертиза не проведена, будь-які докази про його психічний стан в момент складання заповіту відсутні.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти лише такі рішення, де аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги про те, що на момент складання заповіту ОСОБА_4 перебував під кримінальним переслідуванням за крадіжку золотих виробів у сусідів, чим скористалася відповідач, яка допомагала владнати конфлікт із сусідами та за допомогою постійного психологічного тиску організувала складання заповіту на своє ім`я, що суперечило волі та волевиявленню заповідача, бездоказові.

Згідно ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Посилаючись на складання заповіту ОСОБА_4 під тиском відповідачки, позивака не надала суду жодного доказу з цього приводу. Фактично така аргументація базується виключно на її поясненнях, які жодним доказом не підтверджені.

Навпаки, свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні показав, що померлий зберігав у нього свої документи з початку 2014 року, оскільки як він пояснював дружина вкрала у нього паспорт та документи на квартиру, а свідок ОСОБА_6 показала, що померлий переживав, що внаслідок дій позивачки його можуть позбавити квартири, що на думку колегії свідчить про послідовність дій ОСОБА_4 по складанню заповіту на користь сестри, яка йому допомагала.

Ціж обставини підтверджуються відповіддю КП «Житлосервіс «Оболонь» № 900 від 04 листопада 2014 року та доданою до неї заявою відповідача про те, що 01 березня 2013 року до ЖЕК-508 надійшла заява ОСОБА_4 про те, що він перебуває у поганих стосунках зі своєю дружиною ОСОБА_1 і просить без його відома жодних документів їй не видавати.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не надав оцінки тяжкому матеріальному становищу її чоловіка і можливому впливу цього на його волевиявлення при складанні заповіту носять характер здогадів і не підтверджені жодним доказом.

Доводи апеляційної скарги про те, що має місце порушення норм процесуального

- 7 -

права, оскільки справа розглянута суддею щодо якого наявні підстави для відводу, бо суддя розглядав у відношенні ОСОБА_4 справу про адміністративне правопорушення за ч.2 ст.1732 КУпАП і йому відомі обставини, які є предметом доказування в даній справі і які могли вплинути на його переконання колегія суддів відхиляє з таких міркувань.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обгрунтованими, якщо апеляційну скаргу обгрунтовано такою підставою.

Відповідно до ч.1 ст.36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо: 1) він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; 2) він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі; 3) він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; 4) було порушено порядок визначення судді для розгляду справи; 5) є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Водночас відповідно до ч.4 ст.36 ЦПК України незгода сторони з процесуальними рішеннями суду, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

Позивачка мотивує відвід наявністю у неї сумнівів в об`єктивності та неупередженості, бо суддя розглядав у відношенні ОСОБА_4 справу про адміністративне правопорушення за ч.2 ст.1732 КУпАП і йому відомі обставини, які є предметом доказування в даній справі і які могли вплинути на його переконання.

Проте рішення судді в інших справах не може бути підставою для відводу, що у свою чергу свідчить про необгрунтованість доводів позивачки.

Окрім того, вирішуючи апеляційну скаргу колегія суддів відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» враховує практику Європейського суду з прав як джерело права.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Білуха проти України» від 09 листопада 2006 року (§ 49-52) зазначено, що наявність безсторонності відповідно до п.1 ст.6 Конвенції повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у цій справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. Стосовно суб`єктивного критерію, особиста безсторонність суду презюмується, допоки не надано доказів протилежного. Стосовно об`єктивного критерію, то це означає, що при вирішенні того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обгрунтованими.

Аналогічні висновки ЄСПЛ викладені у рішенні від 24 травня 1989 року у «Справі Гаусшильдта» (§ 46) де зазначено. що наявність безсторонності для цілей п.1 ст.6 Конвенції визначається за допомогою суб`єктивного критерію, тобто оцінювання особистого

- 8 -

переконання конкретного судді у конкретній справі, а також за допомогою об`єктивного критерію, тобто з`ясування того, чи надав цей суддя достатні гарантії для виключення будь-якого легітимного сумніву з цього приводу.

Колегія суддів, оцінюючи наявність підстав для відводу за суб`єктивним критерієм, констатує відсутність будь-яких підстав стверджувати, що суддя Диба О.В. виявив особисту упередженість щодо розгляду даної справи. Презумпція особистої неупередженості судді діє, допоки не з`являться докази на користь протилежного.

За об`єктивним критерієм необхідно з`ясувати, чи існують факти, які можна встановити та які можуть ставити під сумнів безсторонність судді. Вирішальним при цьому є те, чи можуть бути побоювання учасників справи щодо відсутності безсторонності у певного судді об`єктивно виправдані. Водночас обставини, покладені в основу заяви позивача про відвід колегії суддів, не свідчать про існування підстав, визначених у ст.ст.36, 37 ЦПК України, які викликають чи можуть викликати сумнів у неупередженості та об`єктивності судді.

Отже, проаналізувавши обставини, наведені позивачкою у апеляційній скарзі та заяві про відвід судді від участі у розгляді даної справи колегія суддів дійшла висновку, що їх не можна вважати об`єктивно обгрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновки суду про умисне позбавлення ОСОБА_4 життя і повідомлення за цим фактом підозри щодо позивачки передчасні, бо кримінальна справа розглядається судом і вирок суду відсутній, про те, що ОСОБА_4 притягався до адмінвідповідальності лише за лайку у бік дружини та тиск на неї, помилкові і суперечать відповідним постановам суду, та те, що судом не встановлено відомостей про судимість щодо померлого, необгрунтовані, оскільки суд не посилався на ці обставини як підставу відмовиу у позові і колегія суддів не аналізує їх як такі, що не мають правового значення для вирішення даного спору про визнання заповіту недійсним.

Посилання в апеляційній скарзі на неврахування відсутності у ОСОБА_4 паспорта, по-перше не знайшли свого підтвердження і по-друге, не стосуються і не пов`язані із підставами заявленого ОСОБА_1 позову.

Даючи оцінку доводам позивачки, викладеним у апеляційній скарзі, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування єдостатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

- 9 -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м.Києва від 09 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: