КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА
Справа № 488/2883/21
Провадження № 2/488/1535/21 р.
12.11.2021 року м. Миколаїв
Корабельний районний суд міста Миколаєва у складі:
головуючої судді - Лазаревої Г.М.,
при секретарі судового засідання - Криницькій Ю.О.,
розглянувши в судовому засіданні в залі засідань суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку,
05 серпня 2021 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 22 травня 1998 року між ним та відповідачем був укладений договір № 2324 купівлі-продажу нерухомого майна - житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений договір був посвідчений на Товарній Біржі «Нерухомість-Південь».
Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25.11.2020 року зазначений договір купівлі-продажу нерухомого майна визнано дійсним.
Вищезазначений будинок АДРЕСА_1 розташований на земельній ділянці площею 0.0918 гектарів, яка була надана колишньому власнику будинку ОСОБА_2 на підставі рішення Миколаївської міської ради народних депутатів від 21.12.1994 року за № 3/10, в приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд. Потім відповідач отримав на вказану земельну ділянку державний акт на право приватної власності на землю, серії МК, виданого Миколаївською міською радою народних депутатів від 15.02.1995 року за № 1601.
Договір купівлі-продажу земельної ділянки з відповідачем не укладався, оскільки сторони вважали, що з переходом права власності на житловий будинок до позивача, перейшло право власності і на земельну ділянку, на якій розташований будинок.
З моменту укладення договору купівлі-продажу позивач користується земельною ділянкою в особистих цілях, жодних претензій до нього від колишнього власника з приводу незаконного придбання чи користування землею не було.
На теперішній час у позивача виникла необхідність юридично закріпити своє фактичне володіння земельною ділянкою, тому він звернувся до органів державного земельного кадастру, однак йому було повідомлено про можливість реєстрації права власності на спірну земельну ділянку виключно на підставі судового рішення.
Таким чином, у позивача об`єктивно існує перешкода у реєстрації права власності на земельну ділянку, яку неможливо вирішити у позасудовому порядку, а тому він просить суд визнати за ними, ОСОБА_1 , право власності на земельну ділянку, площею 0.0918 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд.
В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти розгляду справи у заочному провадженні не заперечує.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, судом про дату і час розгляду справи був повідомлений належним чином, будь - яких заяв від нього не надходило, причина його неявки суду не відома.
Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (ч.1 ст.223 ЦПК України), крім випадків, визначених цією статтею.
Враховуючи викладене, та зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відповідності до положень ст. 280-282 ЦПК України, на підставі наявних в справі доказів.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши надані суду письмові докази по справі, знаходить позов таким, що підлягає задоволенню виходячи із такого.
Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 Цивільного кодексу України). Частиною 1 ст. 182 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (ч. 4 ст. 182 Цивільного кодексу України). Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за визначенням статті 2 якого державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону. Судом встановлено, що 22 травня 1998 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір № 2324 купівлі-продажу нерухомого майна - житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений договір був посвідчений на Товарній Біржі «Нерухомість-Південь». Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25.11.2020 року зазначений договір купівлі-продажу нерухомого майна визнано дійсним. Вищезазначений будинок АДРЕСА_1 розташований на земельній ділянці площею 0.0918 га, яка була надана колишньому власнику будинку ОСОБА_2 на підставі рішення Миколаївської міської ради народних депутатів від 21.12.1994 року за № 3/10, в приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд. Згодом відповідач отримав на вказану земельну ділянку державний акт на право приватної власності на землю, серії МК, виданого Миколаївською міською радою народних депутатів від 15.02.1995 року за № 1601. Договір купівлі-продажу земельної ділянки з позивач та відповідач не укладали, оскільки вони вважали, що з переходом права власності на житловий будинок до ОСОБА_1 , перейшло право власності і на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок. Таким чином, з часу придбання будинку і до теперішнього часу даною земельною ділянкою користуються лише позивач по справі. Відповідач по справі ОСОБА_3 ніяких претензій до позивача стосовно земельної ділянки не має. Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Статтею 381 ЦК України визначено, що садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. Частина 4 ст. 120 ЗК України (в редакції, яка діяла на час укладення договору купівлі-продажу житлового будинку) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Аналіз змісту норм ст. 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Відповідно до ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. За таких обставин, суд вважає, що позивач має право на визнання за ним права власності на земельну ділянку, розмір якої відповідає розміру ділянки, на отримання якої у власність має сторона згідно ст. 121 ЗК України та яка перебуває у її фактичному використанні відповідно до наданих документів. Встановивши наявність у позивача прав на відповідну земельну ділянку, суд має визначити порядок і спосіб захисту порушеного (невизнаного) права, задовольнивши позов про визнання за позивачем права власності на відповідну земельну ділянку та зобов`язавши відповідний державний орган погодити спірну земельну ділянку у встановленому законом порядку. Керуючись ст.ст. 12, 13, 258-259, 264-265, 268, 280-282, 354 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , право власності на земельну ділянку, загальною площею 0.0918 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд.
Копію заочного рішення направити відповідачу для ознайомлення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Заочне рішення суду може бути оскаржене позивачем безпосередньо або через Корабельний районний суд м. Миколаєва до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення. Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання заяви про перегляд заочного рішення, апеляційної скарги, якщо їх не буде подано, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повне найменування сторін:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с.Жовтневе Жовтневого району Миколаївської області, громадянин України, РНОКПП: НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 07 жовтня 1997 року Центральним РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області, місце реєстрації та проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , остане відоме місці проживання за адресою: АДРЕСА_2 .
Суддя Г.М. Лазарева