П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2021 року м. Київ

Справа № 361/4465/19

Провадження: № 22-ц/824/11974/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Андрієнко А.М., Борисової О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Ткаченка Миколи Михайловича в інтересах Державного підприємства «Сервісно-видавничий центр»

на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 червня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Петришин Н.М.,

у справі за позовом Державного підприємства «Сервісно-видавничий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У червні 2019 року ДП «Сервісно-видавничий центр» звернулось до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 24 жовтня 2017 року між ДП «Сервісно-видавничий центр» та ОСОБА_1 укладено договір оренди транспортного засобу № 229, відповідно до умов якого підприємство передало ОСОБА_1 в строкове платне користування автомобіль марки Volkswagen Jetta 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , номер кузову НОМЕР_2 , об`єм двигуна 1595 куб. см. У відповідності до умов вказаного договору відповідач зобов`язався сплачувати орендну плату частинами, згідно виставленого орендодавцем рахунку-фактури, який орендар повинен до 7 числа кожного місяця отримувати у позивача. Проте, орендар свої зобов`язання за договором, а саме, щодо своєчасного здійснення орендних платежів, належним чином не виконує, а тому станом на 31.03.2019 рік в останнього утворилася заборгованість, яка становить 7169,58 грн. Також, умовами договору передбачена пеня у випадку прострочення сплати орендної плати. З огляду на викладені обставини, позивач з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість по сплаті платежів за договором оренди у розмірі 7169,58 грн. та пеню у розмірі 59 517,59 грн.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 червня 2021 року у задоволенні позову Державного підприємства «Сервісно-видавничий центр» відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, Ткаченко М.М. в інтересах ДП «Сервісно-видавничий центр» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що ніякого позову (зустрічного позову) про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності відповідачем не подалось. Поза увагою суду першої інстанції залишились висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 09.09.2020 року у справі № 585/754/17, згідно яких відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 27 липня року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Зеря К.Ф. в інтересах ОСОБА_1 зазначив, що нікчемність правочину оренди автомобіля встановлена законом, а тому визнання такого договору недійсним в судовому порядку не вимагається.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 24 жовтня 2017 року між ДП «Сервісно-видавничий центр» (орендодавець) та ОСОБА_1 (орендар) укладено договір оренди транспортного засобу№ 229 (а.с. 8-14).

Відповідно до п. 1.1. договору оренди, орендодавець передає в строкове платне користування орендареві автомобіль марки Volkswagen Jetta 2008 року випуску, держаний номер НОМЕР_1 , номер кузову НОМЕР_2 , об`єм двигуна 1595 куб. см.

Згідно із п. 1.3. договору оренди, автомобіль передано відповідачу у користування строком на 2 місяці 8 днів.

Додатковою угодою № 1 до договору оренди транспортного засобу № 229 від 24.10.2017 року сторони домовилися продовжити строк дії договору № 229 від 24.10.2017 року до 31 грудня 2018 року.

Також, умовами договору оренди погоджено розмір орендної плати, строки та порядок її внесення.

У п. 4.2. договору оренди сторони домовилися, що в разі прострочення сплати орендної плати орендар зобов`язується сплатити орендодавцю пеню у розмірі 5 % від простроченої суми за кожен день прострочення.

29 січня 2019 року відповідачем повернуто позивачу автомобіль (а.с. 18).

Згідно розрахунків заборгованості, у відповідача станом на 31 березня 2019 рік існує заборгованість по орендній платі, розмір якої становить 7 169,58 грн, та пені у розмірі 59 517,59 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що договір оренди транспортного засобу № 229 від 24 жовтня 2017 року укладений між сторонами, однією з яких є фізична особа, у порушення вимог статті 799 ЦК України нотаріально не посвідчений, а тому є нікчемним.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до частини 1 статті 798 ЦК України предметом договору найму транспортного засобу можуть бути повітряні, морські, річкові судна, а також наземні самохідні транспортні засоби тощо.

Відповідно до стаття 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, й визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Оскільки договір оренди транспортного засобу № 229 від 24.10.2017 року,укладений сторонами у простій письмовій формі і нотаріально не посвідчений, як того вимагають вищезазначені норми матеріального права, згідно частини 1 статті 220 ЦК України цей договір є нікчемним і не створює для сторін жодних правових наслідків.

Подібні правові висновки викладені Верховним Судом України у постановах від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16, від 18 січня 2017 року у справі № 6-648цс16, та Верховним Судом у постановах від 18 січня 2017 року у справі № 6-648цс16, від 27 червня 2018 року у справі № 340/196/17, від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16, від 21 березня 2019 року у справі № 148/159/17, від 29 липня 2019 року у справі № 547/1220/16-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі № 175/3297/16-ц.

З урахуванням викладеного висновки суду першої інстанції про відмову у позові з цих підстав є правильними.

Що стосується доводів апеляційної скарги, колегія суддів відмічає, що у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 Велика Палата Верховного Суду вказала, щовизнання нікчемного правочину недійсним законом не передбачено, оскільки нікчемним правочин є в силу закону (стаття 215 ЦК України, частина третя статті 36 Закону), а тому доводи скаржника про те, що відповідачем не порушувалось питання про визнання вказаного правочину недійсним до уваги колегії суддів не приймаються.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 755/612/16-ц Верховний Суд дійшов висновку про те, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Також не приймаються до уваги колегії суддів посилання скаржника на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 09.09.2020 року у справі № 585/754/17, оскільки предметом вказаного позову було визнання недійсним кредитного договору та додаткового договору до нього, укладених під впливом обману.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду першої інстанції не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Ткаченка М.М. в інтересах ДП «Сервісно-видавничий центр» підлягає залишенню без задоволення, а рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 червня 2021 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Ткаченка Миколи Михайловича в інтересах Державного підприємства «Сервісно-видавничий центр» залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді А.М. Андрієнко

О.В. Борисова