Справа № 352/1942/18
Провадження № 22-ц/4808/1782/21
Головуючий у 1 інстанції Струтинський Р.Р.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Бойчука І.В., Томин О.О.

з участю секретаря Пацаган В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Тисменицького районного суду від 18 жовтня 2021 року, у складі судді Струтинського Р.Р.,у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про тлумачення заповіту,

в с т а н о в и в:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про тлумачення заповіту.

Позов обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мама ОСОБА_4 , яка на випадок своєї смерті залишила заповіт, посвідчений 09 лютого 2009 року секретарем Хом`яківської сільської ради, зареєстрованого в реєстрі за №3. Згідно заповіту ОСОБА_4 заповіла належне їй майно позивачці ОСОБА_1 та відповідачці ОСОБА_3 . Позивачка та відповідачка в шестимісячний термін після смерті спадкодавця, звернулися з заявами до Тисменицької державної нотаріальної контори про прийняття спадщини. Після прийняття спадщини за заповітом відповідачка зверталася до Тисменицького районного суду про усунення її, позивачки, від спадкування, однак рішенням Тисменицького районного суду від 05 червня 2018 року в позові було відмовлено.

Позивачка вважає, що заповіт містить неточності щодо визначення часток та об`єму майна, яке спадкодавець ОСОБА_4 заповіла позивачці та відповідачці, а тому між ними виник спір щодо тлумачення змісту заповіту. На думку позивачки, за текстом заповіту ОСОБА_4 заповіла позивачці все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все, що буде належати спадкодавцеві, і на що за законом буде мати право спадкодавець. А відповідачці ОСОБА_3 заповіла земельну ділянку в с. Хом`яківка (державний акт ЯИС № 148738 від 10.11.2008 року).

Посилаючись на зазначені обставини, просила суд розтлумачити заповіт ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідчений 09.02.2009 року секретарем Хом`яківської сільської ради, зареєстрований в реєстрі за № 3 наступним чином: все майно, де б воно не було і з чого не складалося, і взагалі все, що буде належати, і на що за законом матиме право ОСОБА_4 заповіла ОСОБА_1 , 1960 року народження; ОСОБА_3 заповіла земельну ділянку в с. Хом`яківка (державний акт ЯИС № 148738 від 10.11.2008 року).

Рішенням Тисменицького районного суду від 18 жовтня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про тлумачення заповіту відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 7622,82 грн судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим.

Зазначає, що згідно висновку експерта №8149/19-39 від 05.12.2019 року зміст тексту заповіту слід розуміти так: все майно, набуте за життя спадкодавцем до її смерті (окрім земельної ділянки в с. Хом`яківка (державний акт ЯИС № 148738 від 10.11.2008 року), ОСОБА_4 заповіла ОСОБА_1 , 1960 року народження та ОСОБА_3 , 1962 року народження, без визначення часток у спадщині. Земельну ділянку в с. Хом`яківка (державний акт ЯИС № 148738 від 10.11.2008 року), що входить до складу загального майна спадкодавця ОСОБА_4 , остання заповіла ОСОБА_3 , 1962 року народження.

Керуючись даним експертним висновком у рішенні суду зазначено, що зміст тексту заповіту слід розуміти так: все майно, набуте за життя спадкодавцем до її смерті (окрім земельної ділянки в с. Хом`яківка, яку вона заповіла відповідачці), вона заповіла позивачці та відповідачці.

Фактично у мотивувальній частині рішення суд здійснив тлумачення заповіту, а у резолютивній частині відмовив у задоволенні позову, чим суперечив своїм ж висновкам по справі.

Таким чином, суд фактично позбавив спадкоємців можливості оформити спадщину.

Просить скасувати рішення суду та задовольнити позов повністю.

ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу. Вважає рішення суду законним а обґрунтованим. Зазначає, що ОСОБА_1 не переслідувала мету захисти свої права чи інтереси, а мала на меті отримати судове рішення для збільшення маси спадкового майна, яке в подальшому мала намір отримати у власність. Вважає, що судом правильно відмовлено у підтвердженні її власного тлумачення заповіту.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.

Відповідачка ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_5 просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.

Постановляючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд виходив з того, що зміст тексту заповіту слід розуміти так: все майно, набуте за життя спадкодавцем ОСОБА_6 до її смерті (окрім земельної ділянки в с. Хом`яківка (державний акт ЯИС № 148738 від 10.11.2008 року), ОСОБА_4 заповіла ОСОБА_1 , 1960 року народження та ОСОБА_3 , 1962 року народження, без визначення часток у спадщині. Земельну ділянку в с. Хом`яківка (державний акт ЯИС № 148738 від 10.11.2008 року), що входить до складу загального майна спадкодавця ОСОБА_4 , остання заповіла ОСОБА_3 , 1962 року народження. Тому в межах заявлених позовних вимог суд дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність заявленого позову.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 9 лютого 2009 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , склала заповіт, за яким, на випадок своєї смерті, зробила наступне заповідальне розпорядження: «все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все, що мені буде належати, і на що я за законом матиму право заповідаю ОСОБА_1 , 1960 року народження. ОСОБА_3 , 1962р.н. Земельну ділянку в с. Хом`яківка (державний акт ЯИС № 148738 від 10.11.2008 року) ОСОБА_3 ». Вказаний заповіт посвідчений секретарем Хом`яківської сільської ради Яцків М.В., зареєстровано в реєстрі за №3 (а.с.83).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 , повторно виданим 15.03.2017 року (а.с.4.)

Позивачка та відповідачка є дітьми спадкодавця, що підтверджується копіями свідоцтв про народження та копіями витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян.

Після смерті ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 прийняли спадщину за заповітом, що підтверджується їхніми заявами до Тисменицької районної державної нотаріальної контори від 08.06.2016 року та 30.01.2016 року та інформаційними довідками зі спадкового реєстру.

За висновком експерта № 8149/19-39 від 05.12.2019 року зміст тексту заповіту від імені ОСОБА_4 від 09.02.2009 року слід розуміти так: все майно, набуте за життя спадкодавцем ОСОБА_4 до її смерті (окрім земельної ділянки в с. Хом`яківка (державний акт ЯИС № 148738 від 10.11.2008 року) заповідано ОСОБА_1 , 1960 року народження та ОСОБА_3 , 1962 року народження, без визначення часток у спадщині. Земельну ділянку в с. Хом`яківка (державний акт ЯИС № 148738 від 10.11.2008 року), що входить до складу загального майна спадкодавця ОСОБА_7 , заповідано ОСОБА_3 , 1962 року народження (а.с.127-130).

Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу.

Проте тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача.

Неточне відтворення в заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять та термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту в цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача щодо долі спадщини.

При цьому, частина друга статті 213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину при тлумаченні заповіту, не допускається і внесення змін у зміст заповіту, ураховуючи також, що заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи щодо належного їй майна, яким вона відповідно до законодавства має право розпоряджатися на момент укладення заповіту.

Згідно зі статтею 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Верховний Суд у складі об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зазначив, що в частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.

Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів.

Другим рівнем тлумачення (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину та з чого вони виходили при його виконанні.

Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.

З огляду на викладене тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень.

З огляду на вищенаведене колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що висновки суду першої інстанції про відмову вчинити тлумачення заповіту є помилковими.

Висновком експерта № 8149/19-39 від 05.12.2019 року спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що за заповітом відображена воля заповідачки на заповідання саме ОСОБА_1 всього майна ОСОБА_4 , а відповідачці ОСОБА_3 тільки земельної ділянки в с. Хом`яківка.

Необґрунтованими є доводи апелянтки про те, що у мотивувальній частині рішення суд здійснив тлумачення заповіту, а у резолютивній частині відмовив у тлумаченні такого.

Так, позивачка пред`явила позов, у якому просила розтлумачити зміст заповіту у визначеній нею редакції, за якою спадкодавець заповіла все своє майно ОСОБА_1 за виключенням земельної ділянки в с. Хом`яківка, яку заповіла ОСОБА_8 , а не в будь-якій іншій редакції.

Не заслуговують на увагу також доводи апелянтки про те, що суд, відмовивши у задоволенні позову про тлумачення заповіту, фактично позбавив спадкоємців можливості оформити спадщину, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що нотаріусом відмовлено спадкоємцям у видачі свідоцтв про право на спадщину з цих підстав.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що підстави для тлумачення заповіту відсутні є правильними та такими, що відповідають вищевикладеним вимогам закону, оскільки текст заповіту щодо належного ОСОБА_4 майна та земельної ділянки є чітким та зрозумілим, що встановлено судом.

Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд першої інстанції правильно вирішив спір по суті та ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Вирішуючи питання про стягнення понесених відповідачем витрат, колегія суддів виходить з наступного.

Так, у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просила при ухваленні рішення за результатами апеляційного розгляду справи, стягнути з ОСОБА_1 понесені нею витрати по оплаті правничої допомоги у сумі 3600 грн.

На підтвердження понесення таких витрат долучила акт виконаних робіт (наданої правничої допомоги) адвокатом Білан А.М. від 01 грудня 2021 року.

Відповідно до акту ОСОБА_5 , згідно договору №29-11/2021 від 29.11.2021 року, надав ОСОБА_3 правничу допомогу, виконавши наступні роботи: ознайомився з апеляційною скаргою та додатками до неї, затрачений час 1 година, вартість якої складає 800 грн, а також здійснив аналіз законодавства та судової практики, написав відзив на апеляційну скаргу, підготував відзив та додатки до відзиву для подання учасникам справи та суду, затрачений час 4,5 години, вартість робіт - 2800 грн (а.с. 213).

Представник апелянтки ОСОБА_2 подала клопотання, у якому просила відмовити у стягненні витрат на правову допомогу, посилаючись на те, що заявлені стороною відповідача витрати на правову допомогу є завищеними та неспівмірними з складністю справи, об`ємом виконаних робіт та часом який адвокат затратив на надання правової допомоги.

Відповідно до положень статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Колегія суддів, аналізуючи зміст акту виконаних робіт (наданої правничої допомоги) адвокатом ОСОБА_5 - Гавриш М.М. від 01 грудня 2021 року, з урахуванням складності справи, те, що адвокат брав участь у розгляді даної справи в суді першої інстанції, обсягу апеляційної скарги, з якою ознайомився представник відповідачки, написання відзиву на апеляційну скаргу, витрат часу на виконання таких робіт, тобто об`єму виконаних ним робіт, приходить до висновку, що заява ОСОБА_3 підлягає до часткового задоволення та з урахуванням наведених обставин на відшкодування понесених витрат по оплаті правничої допомоги з ОСОБА_1 слід стягнути на користь ОСОБА_3 1200 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Тисменицького районного суду від 18 жовтня 2021 року без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживаючої за адресою АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , проживаючої за адресою АДРЕСА_2 ) 1200 грн витрат по оплаті правової допомоги.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 грудня 2021 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.В. Бойчук

О.О. Томин