Справа № 653/1007/20
Провадження № 2/653/314/21
РІШЕННЯ

іменем України

17 грудня 2021 року Генічеський районний суд Херсонської області у складі:

головуючого судді - Делалової О.М.,

за участю:

секретаря судових засідань - Мироненко Т.А.,

позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

третьої особи: - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Генічеську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Стребкова Наталя Вячеславівна, про визнання договорів дарування недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання правочинів недійсними, в якому посилається на те, що 30.01.2014 року між ним та відповідачем були укладені договори дарування житлового будинку загальною площею 43.4 кв.м., з господарськими, побутовими будівлями і спорудами та земельної ділянки, які розташовані в АДРЕСА_1 . Вказані договори були посвідчені приватним нотаріусом Генічеського районного нотаріального округу Херсонської області Стребковою Н. В.

Позивач зазначає, що укладення вказаних договорів було викликано тим, що він, на момент їх укладання, був непрацездатним. У свої 77 років часто хворів і потребував сторонньої допомоги та догляду. Крім того, відповідач, який доводиться йому онуком, обіцяв його довічно доглядати, забезпечувати продуктами харчування, оплачувати усі необхідні платежі, пов`язані з утриманням житла, займатися домашнім господарством.

Саме за вказаних умов, як стверджує позивач, він погодився підписати вказані договори.

Під час їх підписання у нотаріуса через вади зору він не зміг їх прочитати, а нотаріус Стребкова Н.В. договори йому не читала, не з`ясовувала його розуміння їх змісту, бажання та дійсних намірів на укладання договорів дарування будинку і землі. Зміст договорів, які він підписав йому не відомий до теперішнього часу.

Також позивач вказував, що нотаріус, під час оформлення правочинів, ніяких питань, пов`язаних з їх укладенням йому не задавав, лише запропонував щось підписати, про чого він не заперечував. Крім того, з приводу укладення договорів між ним і онуком з нотаріусом домовлялася його невістка, - матір відповідача. Він вважав, що в цих договорах передбачені права і обов`язки сторін, про які він домовлявся з ОСОБА_2 , і підписавши їх вважав їх договорами довічного утримання. У подальшому виявилось, що договори мають інший зміст і не передбачають ніяких зобов`язань з боку відповідача по його утриманню, а позбавляють його право власності на жилий будинок та землю.

Після укладення договорів ставлення до нього з боку відповідача змінилось. Він став ігнорувати їх спільні домовленості. Припинив забезпечувати його продуктами харчування. Залишав його одного на тиждень і більше, не купуючи необхідні ліки. Під час хвороби залишав без догляду і допомоги.

Посилаючись на ст. 229 ЦК України позивач вважає, що договори дарування укладені ним внаслідок помилки щодо обставин, які мають істотне значення, а саме внаслідок неправильного сприйняття істотних умов договорів, що вплинуло на його волевиявлення.

Він не мав наміру позбавляти себе власності, оскільки іншого житла не має.

Також позивач стверджує, що строк звернення до суду порушено ним з поважних причин, оскільки, про порушення своїх прав він дізнався лише після звернення до нотаріуса в 2019 р.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтвердив зазначені у позові обставини, просить його позовні вимоги задовольнити та визнати договори дарування житлового будинку та земельної ділянки від 30.01.2014 р. недійсними.

ОСОБА_2 позов не визнав. У своїх поясненнях та в наданому суду відзиві на позовну заяву посилається на те, що завжди підтримував з дідусем добрі стосунки. Він разом із дружиною і дітьми стали проживати в житловому будинку по АДРЕСА_1 з 2008 року. Зі свого боку завжди піклувався про свого діда, проживаючи однією сім`єю. За згодою діда він за свої власні кошти здійснив капітальний ремонт будинку, на що ним було витрачено майже 16 000 доларів США. Після укладення договорів дарування позивач зі свого боку підтримував його бажання значно покращити житло, заявляючи, що він є тепер його власником, а тому може здійснювати перебудову будинку на свій розсуд.

Після п`яти років їхнього проживання однією сім`єю, позивач без будь яких пояснень став шкодити їх відносинам, розповсюджувати відносно нього неправдиві відомості, звертатися до правоохоронних органів з неправдивими звинуваченнями щодо нього, у зв`язку з чим він вимушений був залишити належне йому житло і наймати квартиру, а також звернутися до суду із позовом про спростування недостовірної інформації, захист честі, гідності та ділової репутації.

У подальшому йому стало відомо, що дідусь співмешкає з іншою жінкою, а тому припускає, що саме його теперішні відносини, та особи з якими спілкується позивач спонукають його до подібних дій, які б він без сторонньої допомоги не міг здійснити.

Твердження позивача, що він не має іншого житла не відповідають дійсності. Крім подарованого йому житлового будинку, на даний час позивач має у власності ще один житловий будинок в м. Генічеську.

Також є не правдивими твердження позивача про поважність пропуску ним строку позовної давності, оскільки його права порушені не були.

В судовому засіданні відповідач підтвердив, що заявлені до нього вимоги є безпідставними, тому просить суд у задоволенні позову відмовити.

Третя особа, приватний нотаріус Генічеського районного нотаріального округу Стребкова Н. В. суду пояснила, що пам`ятає, як позивач неодноразово з іншими особами приходив до неї для консультацій щодо оформлення договору дарування належного йому житлового будинку і земельної ділянка. Вона неодноразово роз`яснювала позивачу про наслідки укладення договору дарування. Пропонувала йому не дарувати належне йому майно, а скласти заповіт чи укласти договір довічного утримання. Але позивач наполягав, що бажає саме подарувати онукові належний йому житловий будинок. Оскільки в будинку були зареєстровані неповнолітні особи, вона роз`яснила позивачу про необхідність отримати дозвіл на укладення договору дарування в органах опіки та піклування для чого необхідно було звернутися з відповідною заявою до Генічеської міської ради.

Через деякий час позивач надав їй рішення Генічеської міської ради за №277 від 21.11.2013р., яким орган місцевого самоврядування надавав дозвіл на укладення договору дарування нерухомого майна.

Після складання договорів дарування житлового будинку і земельної ділянки, позивач в її присутності особисто прочитав договори, про що власноручно вказав про це в обох договорах.

Його твердження в позові про те, що договори ним не були прочитані, не з`ясовувалась його воля та наміри щодо змісту договорів та їх наслідків не відповідають дійсності.

Протягом усього часу, як безпосередньо після укладених правочинів, так і до звернення до суду, позивач особисто до неї з приводу будь яких зауважень, пов`язаних з оформленням договорів не звертався.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснив, що він є другом сім`ї позивача. Останнім часом позивач став жалітися йому, що онук не надає йому необхідної допомоги, ображає. Позивач був вимушений піти проживати до знайомої жінки. Про обставини щодо укладення спірних договорів йому особисто нічого не відомо, однак зі слів позивача знає, що його умовили підписати договори дарування, хоча він цього не бажав.

Свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснили, що вони приходяться позивачу онуком та невісткою відповідно. Суду пояснили, що відповідач почав проживати у спірному будинку з 2008 року зі своєю сім`єю. З цього часу, вони перестали до нього ходити. Однак рік назад, подзвонив позивач та почав скаржитися на відповідача. При цьому казав, що відповідач не дає йому життя, ображає, погрожує, не доглядає за ним, не допомагає. Просив йому допомогти від посягань відповідача.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні суду пояснила, що вона є колишньою дружиною відповідача. В спірний будинок вони поселилися приблизно у 2008 році. Згодом, позивач сам запропонував відповідачу, укласти на нього договір дарування. Проживаючи в будинку, ними був зроблений ремонт. Також, одночасно із проживанням у будинку, по необхідності допомогали позивачу. Після їх розлучення з відповідачем, почалися непорозуміння між останнім та позивачем з приводу спільного проживання у спірному будинку. Також суду пояснила, що жодних умов при укладенні договорів дарування не було.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив, що йому відомо про укладення між сторонами договорів дарування. В спірному будинку проживали позивач, відповідач зі своєю сім`єю. Жодних конфліктів між ними до 2019 року не було. Також знає, що у позивача є інший будинок, який перейшов до нього у спадок після смерті сина та знаходиться в АДРЕСА_2 .

Свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що вона є матір`ю відповідача. Син проживав у спірному будинку біля 12 років. Позивач сам покликав відповідача та його сім`ю проживати в його будинку та потім сам виявив бажання подарити його відповідачу. Багато років вони всі разом добре проживали разом, допомагали один одному, відповідач робив ремонт ті інші поліпшення житла. Однак, десь в 2019 році, позивач почав провокувати відповідача на скандали, бійки. Коли це не спрацювало, почав шкодити майно, наводити наклеп на відповідача. Жодних передумов для зміни поведінки позивача з боку відповідача не було. Вважає, що іншим особам, в т.ч. числі родичам, захотілося отримати спірне житло, а тому настроюють позивача проти відповідача.

Вислухавши сторони, третю особу, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 30.01.2014 року позивач подарував, а відповідач прийняв в дар житловий будинок та земельну ділянку, які розташовані в АДРЕСА_1 . Договори дарування посвідчені приватним нотаріусом Генічеського районного нотаріального округу Херсонської області. Як договір дарування житлового будинку, так і договір дарування земельної ділянки ( п.7. Підписи сторін) містить підписи сторін, а також власноручно написаний текст, а саме: «цей договір мною прочитан, правові наслідки роз`яснені».

В судовому засіданні приватний нотаріус Стребкова Н.В. пояснила, що сторони по договору дарування житлового будинку і земельної ділянки були обізнані з їх змістом. Договори сторонами були особисто прочитані. В судовому засіданні позивач не заперечував проти показань нотаріуса, підтвердивши їх правдивість.

Відповідно до вимог статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

За вимогами статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно із частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 229 ЦК якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Згідно роз`яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму ВСУ № 9, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Як вбачається зі змісту позову вказані договори укладені у письмовій формі та посвідчені приватним нотаріусом.

Із досліджених в судовому засіданні доказів слідує, що волевиявлення сторін при укладенні договорів було вільним, усвідомленим і відповідало їх внутрішній волі. Ні в позові, ні в судовому засіданні позивач не заявляв, що не володіє українською мовою, що давало йому можливість прочитати ці договори та правильно зрозуміти їх сутність.

Суду також не надано доказів того, що умови договорів дарування не відповідали реальній домовленості сторін і не були спрямовані на реальне настання наслідків, які в них обумовлені.

Жодних доказів того, що похилий вік позивача, та його хвороба, якимось чином вплинув на його волевиявлення при укладені оспорюваних правочинів суду не надано.

Суд також вважає, що звернення позивача до органу опіки і піклування Генічеської міської ради із заявою про надання дозволу саме на дарування ним належного йому майна та прийняте органом місцевого самоврядування рішення про дозвіл на дарування житла, спростовують твердження позивача про необізнаність суті його дій та їх наслідків.

Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 6 ЦК України визначено право сторін на укладення договору та врегулювання в ньому своїх відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У ст. 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Законом визначено право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору за умови дотримання вимог закону при укладенні договору.

Вбачається, що оспорювані договори укладені за вільним волевиявленням ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та не суперечать вимогам закону.

З огляду на наведене, відсутні підстави для визнання договорів дарування від 30 січня 2014 року недійсними.

З огляду на наведене, в задоволені позову слід відмовити.

Керуючись статтями 203, 215, 626-628, 717 ЦК України, статтями 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Стребкова Наталя Вячеславівна, про визнання договорів дарування недійсними - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Херсонського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 28 грудня 2021 року.

Суддя Генічеського районного суду О. М. Делалова