Справа № 149/1885/20
Провадження № 22-ц/801/2270/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Павлюк О. О.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 рокуСправа № 149/1885/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Шемети Т. М., Якименко М. М.,

з участю секретаря судового засідання Француза М. Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, приватний нотаріус Хмільницького районного нотаріального округу Вінницької області Юрчишина О. П., про визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадкування за заповітом, визнання права власності та витребування майна за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області у складі судді Павлюк О. О. від 18 серпня 2021 року та додаткове рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області у складі судді Павлюк О. О. від 14 вересня 2021 року,

встановив:

28 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернулася з цим позовом, за яким просила визнати частково недійсними свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 1134 та № 1142 від 15 грудня 2015 року, відповідно до яких ОСОБА_2 є спадкоємцем нерухомого майна, визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку нежитлових будівель та споруд, загальною площею 2229,6 кв. м., що знаходяться в АДРЕСА_1 , земельної ділянки, площею 0,9913 га, кадастровий №:00:001:0365, а також витребувати у ОСОБА_3 50/100 часток спірних нежитлових приміщень, площею 1129,4 кв. м., земельну ділянку, площею 0,2237 га, кадастровий №:00:001:1439, у ОСОБА_4 13/1000 частки нежитлових будівель та споруд, що знаходяться в АДРЕСА_1 (склад літ. «В», загальною площею 42,6 кв. м.).

На обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що з 03 серпня 1980 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначене майно було набуте нею спільно з чоловіком ОСОБА_5 під час шлюбу, відповідно перебувало у спільній сумісній власності, а тому свідоцтва про право на спадщину могли бути видані ОСОБА_2 лише на Ѕ його частину.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 18 серпня 2021 року позов задоволено частково. Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 15 грудня 2015 року приватним нотаріусом Хмільницького районного нотаріального округу Вінницької області Юрчишиною О. П., зареєстроване в реєстрі за № 1134, спадкова справа № 18/2015, за яким ОСОБА_2 є спадкоємницею нежитлових будівель та споруд, загальною площею 2229,6 кв. м., що знаходяться в АДРЕСА_1 . Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 15 грудня 2015 року приватним нотаріусом Хмільницького районного нотаріального округу Вінницької області Юрчишиною О. П., зареєстроване в реєстрі за № 1142, спадкова справа № 18/2015, згідно з яким ОСОБА_2 є спадкоємцем земельної ділянки, площею 0,9913 га, кадастровий номер якої :00:001:0365, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку: нежитлових будівель та споруд, загальною площею 2229,6 кв. м., що знаходяться по АДРЕСА_1 , до яких входить: майстерня літ. А, загальною площею 1129,4 кв. м., навіс літ. а, кузня літ. Б, загальною площею 83 кв. м., склад літ. В, загальною площею 136,5 кв. м., склад літ. в, убиральня літ. Д, естакада літ. Ж, майстерня літ. М, М1, М2, загальною площею 880,7 кв. м., ганок, криниця літ. К, криниця літ. Н, огорожа № 1, огорожа № 2, огорожа № 3, ворота № 4; земельної ділянки, якій на час відкриття спадщини був присвоєний кадастровий номер :00:001:0365, площею 0,9913 га, та яка на час відкриття спадщини була розташована по АДРЕСА_1 . В решті позову відмовлено.

Додатковим рішенням цього ж суду від 14 вересня 2021 року стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 по 1821 грн 23 к. з кожного у відшкодування судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 03 серпня 1980 року до дня його смерті перебували у зареєстрованому шлюбі, в період якого серед іншого набули у власність спірне майно. В ході судового розгляду не доведено, що між позивачкою і її померлим чоловіком існувала інша домовленість щодо розміру часток у спільній власності подружжя, ніж визначена законом, тому ОСОБА_1 має право на Ѕ частку у спільному майні подружжя, а спадщина, яка відкрилася після смерті ОСОБА_5 , складається лише з Ѕ частки майна, набутого подружжям під час шлюбу.

Суд послався на постанову Вінницького апеляційного суду від 25 вересня 2020 року у справі №149/483/19, який погодився із висновком суду першої інстанції про те, що оскільки ОСОБА_1 у заяві від 01 вересня 2015 року, поданій до приватного нотаріуса, не вказала, що все спадкове майно є особистою приватною власністю спадкодавця, від права на належну їй частку у спільному майні подружжя не відмовлялась, отже приватним нотаріусом Хмільницького районного нотаріального округу безпідставно видано ОСОБА_2 свідоцтва про право власності на спадкове майно за заповітом на Ѕ частку спільного майна подружжя, яке належить ОСОБА_1 .

Суд відхилив посилання представника ОСОБА_3 на те, що при поданні ОСОБА_1 01 вересня 2015 року заяви про відмову від отримання свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя вона знала, що ОСОБА_2 має успадкувати усе майно, що було зареєстроване на праві власності за ОСОБА_5 , тому що, матеріали справи не містять інших доказів, які б свідчили про обізнаність ОСОБА_1 зі змістом свідоцтв про право на спадщину, які були видані ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_5 . З цих міркувань суд першої інстанції відхилив заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, пославшись на те, що, як зазначено і визнано ОСОБА_2 у відзиві на позов, про порушення свого права ОСОБА_1 довідалась в грудні 2017 року, і ця обставина не спростована іншими учасниками справи.

За таких обставин суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог про визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину від 15 грудня 2015 року № 1134 та № 1142, а враховуючи встановлену часткову недійсність вказаних свідоцтв, визнав за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку нежитлових будівель та споруд, загальною площею 2229,6 кв. м., що знаходяться в АДРЕСА_1 , оскільки права відчуджувати частину майна ОСОБА_1 у спільному майні подружжя ОСОБА_2 при укладенні договору на користь ОСОБА_3 очевидно не мала.

Оскільки спірна земельна ділянка з кадастровим номером :00:001:0365 на час розгляду справи була поділена поза волею ОСОБА_1 , враховуючи непорушність права власності, суд першої інстанції не знайшов іншого ефективного способу захисту порушеного права позивачки ніж визнання за нею права на Ѕ частку земельної ділянки, якій на час відкриття спадщини був присвоєний кадастровий номер :00:001:0365, площею 0,9913 га, та яка на час відкриття спадщини була розташована по АДРЕСА_1 . Закриття провадження в цій частині з підстав, визначених пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України, суд визнав таким, що суперечить завданню і засадам цивільного судочинства.

Оскільки в ході судового розгляду не встановлювалося і не досліджувалося питання визнання права власності позивачки на земельну ділянку з кадастровим № :00:001:1439, сторонами у справі не доведено, що вимоги щодо визнання права власності підлягають задоволенню саме за рахунок цієї земельної ділянки, суд визнав позовні вимоги у цій частині необґрунтованими.

Суд відмовив у задоволенні вимоги про витребування від ОСОБА_3 50/100 часток нежитлових будівель і споруд, тому що витребувати можна індивідуально визначену річ, а не частку в праві спільної часткової власності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 18 серпня 2021 року, в частині задоволених позовних вимог, та додаткове рішення цього ж суду від 14 вересня 2021 року скасувати і ухвалити нове про відмову у позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про початок перебігу позовної давності з грудня 2017 року, тому що з часу відкриття спадщини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дочка позивачки проживали спільно в одному будинку і були обізнаними про справи одна одної. Оформлення усієї маси спадкового майна на ОСОБА_2 було обдуманим та свідомим вибором ОСОБА_1 , про що було відомо усім членам родини.

Суд прийшов до помилкового висновку про те, що спірні нежитлові будівлі і споруди та земельна ділянка були спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , тому що зміст заяви ОСОБА_1 щодо відмови від отримання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя вказує на те, що на час відкриття спадщини вона не вважала себе співвласницею цього майна, натомість вона була обізнана і хотіла аби це майно як особиста власність ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , було успадковане ОСОБА_2 .

Крім того, спірне нерухоме майно належало фізичній особі-підприємцю ОСОБА_5 , що так само не давало підстав суду для віднесення його до спільного сумісного майна подружжя.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Частинами першою третьою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що з 03 серпня 1980 року ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

03 лютого 1997 року ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець.

Відповідно до договору купівлі-продажу нерухомості від 30 грудня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Хмільницького районного нотаріального округу Милещенко О. Л., зареєстрованого в реєстрі за № 65; реєстраційного посвідчення ВООБТІ від 02 квітня 2001 року; декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 26 грудня 2011 року; свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 744097, виданого 25 лютого 2013 року, зареєстрованого у реєстраційній службі Хмільницького міськрайонного управління юстиції Вінницької області; витягу № 744676 від 25 лютого 2013 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_5 належали нежитлові будівлі та споруди, загальною площею 2229,6 кв. м., що розташовані по АДРЕСА_1 , до складу яких входить: майстерня літ. "А", загальною площею 1129,4 кв. м., навіс літ. "а", кузня літ. "Б", загальною площею 83 кв. м., склад літ. "В", загальною площею 136,5 кв. м., склад літ. "в", убиральня літ. "Д", естакада літ. "Ж", майстерня літ. "М", М1", "М2", загальною площею 880,7 кв. м., ганок, криниця літ. "К", криниця літ. "Н", огорожа номер 1, огорожа номер 2, огорожа номер 3, ворота номер 4.

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 219439 від 18 січня 2010 року ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки реєстраційний № 2467 від 04 жовтня 2006 року набув земельну ділянку кадастровий №:00:001:0365 для комерційного використання, площею 0,9913 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

За заповітом від 26 квітня 2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Хмільницького районного нотаріального округу Вінницької області Юрчишиною О. П., зареєстрованим у реєстрі за № 257, ОСОБА_5 все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право, заповів ОСОБА_2

05 травня 2015 року ОСОБА_2 подала заяву про прийняття спадщини.

01 вересня 2015 року ОСОБА_1 подала нотаріусу заяву про відмову від одержання свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя.

15 грудня 2019 року ОСОБА_2 приватним нотаріусом Хмільницького районного нотаріального округу Вінницької області Юрчишиною О. П. видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно померлого ОСОБА_5 , в тому числі:

-свідоцтво про право на спадщину за заповітом на нежитлові будівлі та споруди, розташовані по АДРЕСА_1 , до яких входить: майстерня літ. "А", загальною площею 1129,4 кв. м., навіс літ. "а", кузня літ. "Б", загальною площею 83 кв. м., склад літ. "В", загальною площею 136,5 кв. м., склад літ. "в", убиральня літ. "Д", естакада літ. "Ж", майстерня літ. "М", М1", "М2", загальною площею 880,7 кв. м., ганок, криниця літ. "К", криниця літ. "Н", огорожа номер 1, огорожа номер 2, огорожа номер 3, ворота номер 4, зареєстровано у реєстрі за № 1134;

-свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку для комерційного використання, площею 0,9913 га, кадастровий № :00:001:0365, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано у реєстрі за № 1142.

Згідно з договором дарування частки нерухомого майна від 19 вересня 2017 року ОСОБА_2 передала безоплатно у власність (подарувала), а ОСОБА_3 прийняв у дарунок 53/100 часток з належних дарувальнику 987/1000 часток нежитлових будівель та споруд, що знаходяться по АДРЕСА_1 . Відчужувана за договором частка складається з: майстерні, загальною площею 1129,4 кв. м., зазначеної в документі, що посвідчує право власності літерою "А" та навісу літера "а" і становить 520/1000 часток від цілого об`єкту нерухомого майна.

За договором дарування земельної ділянки від 19 вересня 2017 року ОСОБА_2 передала безоплатно у власність ОСОБА_3 , а ОСОБА_3 прийняв у власність земельну ділянку, площею 0,2237 га, кадастровий номер :00:001:1439, в межах згідно з планом, розташовану по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 14 лютого 2007 року по 09 січня 2019 року перебували в зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 21 лютого 2017 року НВО 385250 ОСОБА_2 продала ОСОБА_4 13/1000 частки нежитлових будівель та споруд, що знаходяться по АДРЕСА_1 , а саме склад літ. "В", загальною площею 42,6 кв. м.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Сімейного кодексу України (далі СК України)).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Одним з видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, установлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Так, згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Таким чином, системний аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об`єктом спільної власності подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року, яка є обов`язковою для врахування іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що нежитлові будівлі та споруди, що є предметом цього спору, були придбані ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в грудні 2000 року, а відтак правовідносини щодо набуття цього майна як спільного майна подружжя регулюються нормами чинного на той час Кодексу про шлюб та сім`ю України.

Так, відповідно до статті 22 цього Кодексу майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Речі професійних занять кожного з подружжя (музичні інструменти, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя (частина перша статті 26 цього Кодексу).

За обставин справи, ураховуючи установлену статтею 60 СК України (статтею 22 Кодексу законів про шлюб та сім`ю України) презумпцію спільності майна подружжя, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що придбані у період шлюбу ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , нежитлові приміщення та земельна ділянка, незалежно від того, що були придбані для використання у господарській діяльності фізичної особи-підприємця мають статус спільного сумісного майна подружжя, а тому нотаріус не мала законних підстав для видачі свідоцтва про право на спадщину на ці нежитлові приміщення та земельну ділянку ОСОБА_2 в цілому.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частиною першою статті 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Так, постановою Вінницького апеляційного суду від 25 серпня 2020 року у справі № 149/483/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Хмільницького районного нотаріального округу Вінницької області Юрчишина О. П., про визнання права власності встановлено, зокрема те, що оскільки ОСОБА_1 у заяві від 01 вересня 2015 року, поданій до приватного нотаріуса, не вказала, що спадкове майно є особистою приватною власністю спадкодавця, від права на належну їй частку у спільному майні подружжя не відмовлялась, отже приватним нотаріусом Хмільницького районного нотаріального округу безпідставно та протиправно видано ОСОБА_2 свідоцтва про право власності на спадкове майно за заповітом на Ѕ частку спільного майна подружжя, яке належить ОСОБА_1 .

Отже, оскільки зміст волевиявлення ОСОБА_1 у заяві від 01 вересня 2015 року про відмову від отримання свідоцтва про право на частку у спільному майні подружжя, установлено судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, у якій брали участь ті самі особи, зокрема й особа, яка подала апеляційну скаргу, ОСОБА_3 , то доводи апеляційної скарги про те, що цією заявою ОСОБА_1 визнала, що спірне майно було особистим майном ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на увагу не заслуговують і додаткової оцінки судом апеляційної інстанції у цій справі не потребують.

Щодо доводів апеляційної скарги про незастосування судом першої інстанції наслідків спливу позовної давності, то апеляційний суд виходить із такого.

Відповідно до статті 256 ЦПК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. про належало на праві особистої власності.

Звертаючись із позовом ОСОБА_1 посилалась на те, що внаслідок видачі оспорюваних свідоцтв про право на спадщину порушено її право власності на частку у спільному сумісному майні подружжя, а тому вимагала, зокрема визнати за нею право власності на Ѕ частину спірного майна на підставі статті 392 ЦК України.

З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Оскільки позови про визнання права власності, що пред`явлені на підставі статті 392 ЦК України, пов`язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність.

Крім того, рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 05 червня 2020 року у справі № 149/483/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Хмільницького районного нотаріального округу Вінницької області Юрчишина О. П. про визнання права власності, залишене без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 25 серпня 2020 року в частині позовних вимог про визнання частково недійсними: свідоцтв про право на спадщину за заповітом, виданих 15 грудня 2015 року приватним нотаріусом Хмільницького районного нотаріального округу Вінницької області Юрчишиною О. П., зареєстрованих в реєстрі за № № 1136, 1138, 1140, спадкова справа № 18/2015; визнання за ОСОБА_6 права власності на Ѕ частку: житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_2 ; земельної ділянки, площею 0,1000 га, кадастровий номер :00:001:0974, земельної ділянки, площею 0,1110 га, кадастровий номер :00:001:0975, які розташовані по АДРЕСА_1 .

Цим рішенням, зокрема встановлено, що доводи ОСОБА_1 про те, що вона в грудні 2017 року довідалась, що ОСОБА_2 стала власницею всього майна, і того, що належало ОСОБА_5 і того що належало їй, ОСОБА_2 не заперечувались і визнавались, іншими учасниками справи, в тому числі третіми особами та їх представниками, не спростовані.

Оскільки ця обставина стосується усього майна, зокрема й того, що є предметом спору у цій справі, то в силу приписів частини четвертої статті 82 ЦПК України, суд першої інстанції не мав підстав ставити під сумнів доводи позивачки щодо моменту, коли вона довідалась про існування оспорюваних свідоцтв про право на спадщину, а отже й порушення свого права власності на спірне майно.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не є істотними, не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 18 серпня 2021 року та додаткове рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 14 вересня 2021 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

(Повний текст судового рішення виготовлено 21 грудня 2021 року).

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: Т. М. Шемета

М. М. Якименко