головуючий у суді І інстанції Яценко Н.О.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 серпня 2021 року у справі за позовомОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів.

В обґрунтування позову вказувала, що 12 червня 2015 року сторони уклали шлюб. Від даного шлюбу подружжя має малолітню доньку: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом із матір`ю.

Позивач вказувала, що спільне життя з відповідачем не склалось, а відтак вона звернулась до Оболонського районного суду м. Києва з відповідною заявою про розірвання шлюбу.

Зазначала, що щомісячні витрати на малолітню доньку складають 8 200 грн з яких: дитячий садок - 600 грн; сезонний одяг - 1000 грн; взуття - 500 грн; медична профілактика, гігієна - 400 грн; творчий розвиток - 1600 грн; відпочинок, оздоровлення - 600 грн; іграшки, розваги - 500 грн; продукти харчування - 2500 грн, додаткові витрати - (лікування застуди, зубів та ін.) - 500 грн.

Позивачка посилалась на те, що відповідач є фізичною особою - підприємцем, надає послуги психолога, має стабільний дохід, інших родичів на утриманні немає, а відтак має змогу сплачувати аліменти на утримання доньки.

Враховуючи вище викладене, посилаючись на ст.ст.104-107, 150, 180-184 СК України, просила суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь аліменти на утримання малолітньої доньки: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 8 200 грн, щомісячно, починаючи стягнення з 28 вересня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 27 серпня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої доньки: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 3500 грн, щомісячно, починаючи стягнення з 28 вересня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття.

Не погоджуючись із указаним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що поки дитина ОСОБА_3 проживала у м. Києві за адресою батька, вона була забезпечена і садочком, і гуртками, і державним медичним обслуговуванням, мати дитини в супереч волі дитини її забрала з постійного місця проживання та вказала не правдиві відомості, значно завищені витрати на садочок, гуртки та медичні витрати, дитина щомісячно не хворіє, в садочок і на гуртки дитину не водять.

Зазначає, що суд першої інстанції не дослідив довідку про доходи батька, а це є суттєво при визначенні розміру аліментів.

Також зазначає, що у нього є старша дитина ОСОБА_6 8 років, яку відповідач утримує, та є мати похилого віку, яка має інвалідність, тяжку хворобу, потребує постійного догляду, і яку відповідач також утримує. У якості доказів додаються: копія рішення суду про аліменти та копія аліментного договору, та акти про виконання аліментного договору.

Наголошує на тому, що в суді першої інстанції ним було подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із хворобою матері, однак суд першої інстанції порушив процесуальні права відповідача та розглянув справу за його відсутності.

Вказує, що станом на 27 вересня 2021 року позивачка та відповідач за законом знаходяться в офіційному шлюбі, Київський апеляційний суд розглядає заяву відповідача про можливість примирення подружжя, справа (№ 756/12041/20). Також вказує, що станом на 27 вересня 2021 року не визначено судом місце проживання малолітньої дитини, тому передчасно стягувати аліменти з батька.

Наголошує на тому, що відповідачем подано зустрічну позовну заяву про визначення проживання дитини з батьком, та позов про відібрання дитини на підставі ст. ст. 162, 163 СК України.

Зазначає, що дитина наразі знаходиться із батьками - пенсіонерами ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в Бобровицькому районі, Чернігівської області, мати дитини постійно на роботі у м. Києві, а донька з бабою.

22 листопада 2021 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Нетребенка О.С., в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що відповідно до довідки Державної податкової служби України ГУ ДГІС у м. Києві від 2 лютого 2021 року фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 подано податкову декларацію за звітний період 2020 року, згідно з якою загальна сума доходу становить 151 000 грн, однак у примітках до згаданої довідки зазначено, що за достовірність даних щодо одержаного у 2020 році доходу несе особисто платник податків, оскільки є платником єдиного податку ІІІ групи. А отже одержання ОСОБА_1 доходу саме в цій сумі - 151000 грн не можна вважати доведеним.

Зазначає, що у тексті апеляційної скарги ОСОБА_1 повідомляє суд про те, що аліментним договором про утримання матері, ОСОБА_9 його зобов`язано сплачувати матері утримання (аліменти) в розмірі 1400 грн щомісячно. Разом із тим, звертає увагу суду, що згаданий аліментний договір укладений 10 травня 2021 року (вже після подання ОСОБА_2 позовної заяви про стягнення аліментів), що може свідчити про спробу обґрунтувати його вимогу зменшити розмір аліментів на власну дитину.

Звертає увагу, що наявність у власності апелянта нерухомого майна (декількох квартир, у т.ч. в новобудові) у м. Києві, рухомого майна - автомобіля Mitsubishi Outlander, а також офіційного підтвердження факту його численних подорожей за кордон у 2018-2019 p.p. свідчить пронаявність у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело надходження коштів для їх оплати (п. 3-1 ч 1 та ч. 3 ст. 182 СК України).

Щодо тверджень про незадоволення судом першої інстанції клопотання про відкладення судового засідання зазначає, що попри належним чином повідомлення ОСОБА_1 про дати засідань, за цією справою він жодного разу не відвідував суд, чим затягував розгляд справи на шкоду інтересам дитини та порушуючи свій обов`язок з утримання доньки.

Вказує, що твердження апелянта про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до цього часу перебувають в офіційному шлюбі, оскільки ОСОБА_1 було подано апеляційну скаргу на рішення Оболонського районного суду м. Києва у цивільній справі №756/12041/20 про розірвання шлюбу, є необґрунтованими, оскільки розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (до ст. 180 СК України).

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до частини 3 статті 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Згідно із частиною 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до пункту 1 частини 1 статті 274 ЦПК України.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 червня 2015 року між сторонами було зареєстровано шлюб Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції, актовий запис №863 (а.с.12).

Від шлюбу сторони мають малолітню доньку: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 29 жовтня 2015 року (а.с.11), яка проживає з матір`ю та на даний час у сторін існує спір щодо місця проживання дитини.

Стягуючи з відповідача на користь позивача аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 3 500 грн на утримання доньки сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд першої інстанції уважав, що такий розмір є достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Отже, в ході розгляду справи судом першої інстанції була належним чином встановлена наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання доньки.

Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст.8 Закону України від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Частиною 2 ст.150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно вимог ч.ч.1, 2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тобто, вони обидва повинні нести обов`язок належного забезпечення своїй дитині належних умов для життя та гармонійного розвитку.

Так, згідно з ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Стаття 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду.

При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір.

Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містить незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно.

Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

При цьому, частиною 2 статті 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до частини 3 вищезазначеної статті суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для визначення розміру аліментів, але не пов`язує їх виключно зі способом присудження. З огляду на відсутність імперативної заборони, розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми права належить виключно суду.

Звертаючись до суду із апеляційною скаргою відповідач вказує на те, що рішенням Згурівського районного суду Київської області від 17 грудня 2013 року з нього вже стягуються аліменти на користь ОСОБА_10 на утримання доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1 000 грн. Окрім того вказує, що сплачує аліменти на утримання матері - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1 400 грн, щомісячно, на підтвердження чого надає суду апеляційної інстанції копію нотаріально посвідченого аліментного договору на утримання матері, датованого 10 травня 2021 року.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Колегія суддів вважає, що наявність у відповідача дитини від попереднього шлюбу та не працездатної матері, на утримання якої він за нотаріально посвідченим договором надає матеріальну допомогу, не звільняє його від утримання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також, про можливість утримувати доньку ОСОБА_3 , на думку колегії суддів, свідчить і та обставина, що ОСОБА_1 заявив позов, який на даний час вирішується судом про визначення місця проживання дитини з ним, що також підтверджує той факт, що з ним дитина не проживає.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що аліментний договір на утримання матері - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1 400 грн, щомісячно, укладений лише 10 травня 2021 року, тобто вже після подання ОСОБА_2 позовної заяви про стягнення аліментів. Також, відповідачем не надано належних доказів про те, що його матір потребує допомоги.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач на незадовільний стан здоров`я не посилається, є працездатним чоловіком, доказів того, що він не має можливості сплачувати визначений судом першої інстанції розмір аліментів на утримання його дитини, у цьому спорі суду не надав.

Оскільки з матеріалів справи вбачається, що наразі дочка сторін проживає разом з матір`ю, ураховуючи вік дитини, її потреби в існуванні (їжа, одяг, комфорт, користування комунальними, медичними, освітніми послугами) та потреби в реалізації соціального та духовного розвитку, так як ОСОБА_1 є її батьком та на нього покладено однаковий з ОСОБА_2 обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення своєї дитини, при цьому добровільної згоди між батьками щодо порядку реалізації такого обов`язку не було досягнуто, колегія суддів погоджується з аргументованим висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини у розмірі 3 500 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що спільна дитина позивача та відповідача на даний час проживає з бабусею та дідусем, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки вказане не знайшло свого документального підтвердження.

Також колегія суддів не може прийняти до уваги доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції було проігноровано його клопотання про відкладення розгляду справи призначеного на 27 серпня 2021 року та прийнято рішення по суті спору, оскільки із матеріалів справи вбачається, що відповідач неодноразово звертався до суду із клопотаннями про відкладення розгляду справи, які були задоволені судом (Т. 1, а.с. 188, 241-244).

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує, що відповідач подав апеляційну скаргу, в якій ґрунтовно і змістовно виклав свою позицію щодо незгоди із судовим рішенням.

Також, відповідно до ч.ч.1, 2, п.10 ч.3 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Однією з основних засад здійснення цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

Так, розгляд справи упродовж розумного строку є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, про що неодноразово вказував у своїх рішенням Європейський суд з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що зазначені в апеляційній скарзі доводи апелянта не доводять незаконності чи необґрунтованості оскаржуваного рішення суду. Розглядаючи спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи відповідно до наявних у ній на час розгляду матеріалів та представлених сторонами доказів, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, рішення є законним та обґрунтованим, правові підстави для його скасування чи зміни відсутні, відтак апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Нетребенко О. також просив суд стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Колегія суддів вважає, що витрати, понесені позивачем на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції не підлягають до стягнення з урахуванням наступного.

Відповідно до ч.1,2 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Відповідно до ч. 2 ст. 174 ЦПК України заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Як убачається із матеріалів справи позивачкою під час розгляду справи в суді першої інстанції не було подано суду попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які вона очікувала понести у зв`язку з розглядом справи.

Виходячи з наведеного, оскільки ОСОБА_2 разом з першою заявою по суті спору до суду першої інстанції не було надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, тому колегія суддів вважає, що вказані витрати у розмірі 15 000 грн не підлягають стягненню з відповідача.

Відповідного аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 відмовивши у відшкодуванні витрат на правничу допомогу за розгляд справи у суді касаційної інстанції з тих підстав, що стороною під час розгляду справи в суді першої інстанції разом з першою заявою не подано суду попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які вона очікувала понести у зв`язку з розглядом справи (пункт 6.52. цієї постанови).

Питання щодо розподілу судових витрат пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати відповідача по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, окрім випадків зазначених в статті 389 ЦПК України.

ГоловуючийТ.О. Писана

СуддіК.П. Приходько

С.О. Журба