Дата документу 22.12.2021 Справа № 334/5802/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 334/5802/20 Головуючий у 1 інстанції Філіпова І.М.
Провадження №22ц/807/2906/21 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31 травня 2021 року по справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування своїх вимог зазначали, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим 01 лютого 2011 року підписав заяву № б/н, та згідно якої отримав картку з кредитним лімітом, який у подальшому було збільшено до 25000 грн.

Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг.

При укладанні договору, сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі.

Щодо встановлення кредитного ліміту, Банк керувався п.п. 2.1.2.3, 2.1.2.4 Договору, на підставі яких Відповідач при укладанні Договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішення та ініціативою Банку.

Пунктом 1.3.2.3 Договору також передбачена можливість Зміни і Тарифів та інших невід`ємних частин Договору.

В редакції Умов та Правил, що почала діяти з 01 березня 2019 року, згідно до п. 2.1.1.2.12 Сторони дійшли згоди, що в разі починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань Клієнта з погашення кредиту, Клієнт зобов`язується сплатити на користь Банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін в розмірі: 86,4% - для картки «Універсальна», 84% - для картки «універсальна, голд».

АТ КБ «ПриватБанк» зазначали, що в процесі користування кредитним рахунком ОСОБА_1 не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості, що відображено у розрахунку заборгованості та виписки по картковому рахунку.

Отже, у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань, його заборгованість перед АТ КБ «ПриватБанк» станом на 23 вересня 2020 року становить 71288,29 грн., та складається з: заборгованість по тілу кредиту 33595,94 грн.; 0 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 0 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 12075,36 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 25616,99 грн. - нарахована пеня; 0 грн. нараховано комісії.

Посилаючись на наведене, АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на їх користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 01 лютого 2011 року у розмірі 71288,29 грн. та 2102 грн. судових витрат.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31 травня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТКБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 01 лютого 2011 року у розмірі 33595,94 грн. станом на 23 вересня 2020 року. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» судовий збір в розмірі 990,60 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині незадоволених вимог щодо стягнення заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 та заборгованістю за пенею, АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій просять рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31 травня 2021 року в частині відмовлених позовних вимог скасувати, та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення вимог, а в іншій частині рішення залишити без змін. Судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначають, що суд першої інстанції вірно встановив, що відповідач підписав довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», в якій сторонами погоджений розмір пені. При цьому, судова практика Верховного Суду в аналогічних цивільних справах (постанова від 12 лютого 2020 року по справі № 382/327/18-ц (провадження № 61?21994 св 19), постанова від 26 лютого 2020 року по справі № 355/1091/17 (провадження № 61-35746св18), свідчить про те, що коли в анкеті-заяві позичальника процентна ставка та розмір неустойки не зазначені, але у підписаній Позичальником довідці про умови кредитування зазначено, Верховний Суд дійшов висновку про те, що зазначені у довідці умови кредитування (проценти та неустойка), які підпнсані Позичальником, підлягають обов`язковому стягненню. Отже, судом першої інстанції порушено вимоги щодо законності та обґрунтованості судового рішення, що передбачені ст. 263 ЦПК України.

Крім того, суд першої інстанції відмовив у стягненні процентів нарахованих згідно ст. 625 ЦК України, в порушення правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17, провадження № 14?131цс19), якою передбачена правова можливість стягнення на користь Кредитора відсотків в порядку ст. 625 ЦК України.

За позицію АТ КБ «ПриватБанк» висновки суду першої інстанції не узгоджуються із вимогами ст. ст. 625, 627, 634, 642, 1048. 1050. 1054. 1069 ЦК України. При цьому, відповідно до ст. 49 Закону «Про банки і банківську діяльність» надання безпроцентних кредитів забороняється, за винятком передбачених законом випадків.

Відповідач приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг згідно ч. 2 ст. 642 ЦК України, оскільки відповідно до виписки по кредитному рахунку Відповідач активно користувався кредитним лімітом весь час дії договору (користувався кредитним лімітом та частково сплачував грошові кошти за його користування). Отже, встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні кредиту, відсотків та неустойки. Необхідність сплати боржником процентів та неустойки кредитору передбачає ст. 169 Кодексу європейського договірного права - акта міжнародної приватно-правової уніфікації, одного з основних європейських кодексів цивільного права.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що відповідно до вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вбачається, що АТ КБ «ПриватБанк» оскаржує рішення суду в частині відмови у стягненні з ОСОБА_1 заборгованості за пенею у розмірі 25616,99 грн., та відсотками нарахованими відповідно до ст. 625 ЦК України у розмірі 12075,36 грн. В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржується, та не переглядається колегією суддів.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 01 лютого 2011 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанк (а.с. 19).

Вбачається також, що ОСОБА_1 підписано довідку про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (а.с. 20).

У довідці про умови кредитування, сторони погодили наступні умови договору:

тип картки: Visa Classic, тип кредитної лінії: поновлювальна; пільговий період: до 30 днів за кожною витратою; базова відсоткова ставка: 3%, розмір щомісячних платежів: 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості; строк погашення щомісячних платежів: до 25 числа місяця, наступного за звітним; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості пеня (1) базова відсоткова ставка за договором/30 нараховується за кожень день прострочки кредиту; пеня (2) -+ 1 % від заборгованості, але не менше 30 грн. в місяць, нараховується один раз на місяць, при наявності прострочки по кредиту або відсоткам п`ять і більше днів при виникненні прострочки на суму від 50 грн. і більше; штраф при порушенні строків платежів по будь-якому із грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж на 30 днів - 500 грн. +5% від суми заборгованості за кредитним лімітом враховуючи нарахованих та прострочених відсотків.

З розрахунку заборгованості, долученого АТ КБ «ПриватБанк» до позовної заяви вбачається, що заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № б/н від 01 лютого 2011 року станом на 23 вересня 2020 року становить 71288,29 грн., та складається з: заборгованість по тілу кредиту 33595,94 грн.; 0 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 0 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 12075,36 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 25616,99 грн. - нарахована пеня; 0 грн. нараховано комісії (а.с. 7-16).

Відмовляючи у заборгованості за відсотками (12075,36 грн.), нарахованими відповідно до ст. 625 ЦК України, суд першої інстанції виходив з недоведеності заявлених вимог, оскільки матеріали справи не містять даних про те, що відповідач ознайомився зі змінами до Умов та правил надання банківських послуг від 01 березня 2019 року щодо нарахування процентів за ст. 625 ЦК України та що між сторонами досягнуто згоди щодо розміру і порядку нарахування вказаних процентів.

З зазначеним висновком колегія суддів погоджується у зв`язку з наступним.

Вірним є висновок суду першої інстанції, що наданий Банком до позовної заяви витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою не може бути прийнятий судом, оскільки за відсутності підпису відповідача у вказаних документах, неможливо встановити, що саме ці умови та правила були запропоновані відповідачу для ознайомлення.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 , ПАТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які наведені у витягу з Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою, та вважає узгодженими банк.

Такі висновки, відповідають правовій позиції, наведеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.

Вбачається з розрахунку заборгованості, що заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами у ОСОБА_1 відсутня. Натомість, Банком заявлені вимоги щодо стягнення з нього заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України.

З розрахунку заборгованості встановлено, що починаючи з жовтня 2019 року банком нараховувалися відсотки за прострочений кредит (12075,36 грн.) згідно ст. 625 за відсоткової ставкою 86,4 % (а.с. 11, графа 19-23).

Так, згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Отже, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Крім того, з аналізу норми ст. 625 ЦК України слідує, що така передбачає можливість стягувати за прострочення виконання грошового зобов`язання проценти річних. Розмір процентів річних визначається сторонами в договорі. Якщо сторони в договорі не передбачили сплату процентів річних та їх розмір, підлягають сплаті три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення. Тобто, приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Натомість, встановлено, та не заперечується АТ КБ «ПриватБанк» в апеляційній скарзі, що умовами договору між сторонами погоджено відсоткову ставку у розмірі 3 % на місяць.

Отже, заявлена АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за відсотками у розмірі 12075,36 грн., нарахованими на підставі ст. 625 ЦК України, не підлягає задоволенню. Оскільки відсоткова ставка сторонами у довідці погоджена у розмірі 3% на місяць, натомість заява позичальника та довідка, не містять умов сплати відсотків за несвоєчасне виконання зобов`язань у підвищеному розмірі виходячи з 86,4 %.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду щодо відсутності підстав для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України.

Крім того, слід зазначити, що при зверненні до суду з позовом в частині нарахування вказаних відсотків, банк посилається на те, що з 01 березня 2019 року впроваджені зміни Умов та правил надання банківських послуг в частині нарахування відсотків, а саме відповідно до п. 2.1.1.2.12 в разі порушення зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, неустойки та виконання інших зобов`язань починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань Клієнта з погашення кредиту, Клієнт зобов`язується сплатити на користь Банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі: 86,4% - для картки «Універсальна», 84% - для картки «Універсальна голд».

При цьому, матеріали справи не містять даних про те, що відповідач ознайомився зі змінами до Умов та правил надання банківських послуг від 01 березня 2019 року щодо нарахування процентів за ст. 625 ЦК України та що між сторонами досягнуто згоди щодо розміру і порядку нарахування вказаних процентів.

Відтак, позивач не довів свої вимоги в частині стягнення відсотків за ст. 625 ЦК України в заявленому розмірі та порядку нарахування.

Наведені вище обставини свідчать про те, що відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення відсотків, нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про неможливість їх стягнення.

Відмовляючи у стягненні з ОСОБА_1 заборгованості за пенею (25616,99 грн.) суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними доказами підстави нарахування пені у зазначеному розмірі.

З зазначеним висновком суду, колегія також погоджується.

Як вже було зазначено, відповідно довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», яка підписана відповідачем, сторони узгодили розмір та умови щодо нарахування неустойки за несвоєчасне погашення заборгованості.

Так, умовами договору, які погоджені сторонами, передбачено наступні нарахування за пенею: пеня (1) = (базова процентна ставка по договору) /30, яка нараховується за кожен день прострочення кредиту; пеня (2) = 1 відсоток від заборгованості, проте не менше 30 грн. в місяць, яка нараховується один раз на місяць при наявності прострочки по кредиту або відсоткам 5 і більше днів при виникненні прострочки від 50 грн. і більше. Тобто пеня (1) нараховується за кожен день прострочення кредиту, а пеня (2) один раз на місяць.

Проте, згідно виписки по рахунку, яка міститься в матеріалах справи, вбачається що нарахування пені банком здійснювалося не у відповідності з довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду».

Так, починаючи з 01 листопада 2018 року, Банком щомісячно нараховувалася пеня за прострочку за кредитом на суму понад 100 грн. (а.с. 54). 01 березня 2019 року, окрім наведеної пені, Банком також нараховано пеню за прострочку за кредитом у розмірі 2238,32 грн. 01 квітня 2019 року нарахована пеня у розмірі 2649,88 грн., 01 травня 2019 року пеня у розмірі 2744,31 грн., у червні 2019 року пеня у розмірі 3038,31 грн., липень 2019 року 3163,20 грн., серпень 2019 року -3507,96 грн., у жовтні 2019 року 3926,10 грн.

При цьому, нарахування пені за прострочку за кредитом на суму понад 100 грн. у розмірі 100 грн. довідкою про умови кредитування не передбачено.

Крім того, нарахування пені, яка прослідковується з 01 березня 2019 року, також не відповідає умовам довідки. Так, сума заборгованості згідно розрахунку банку станом на 01 квітня 2019 року складає 38860,35 грн., відповідно розмір пені (2) = 1 відсоток від суми заборгованості дорівнює 388,60 грн. (38860,35*1/100).

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що визначений позивачем розмір заборгованості за пенею у сумі 25616,99 грн. суперечить умовам кредитування, обумовленим сторонами у письмовому вигляді.

Крім того, з виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 також вбачається, що Банком здійснювалися операції щодо автоматичного списання відсотків за користування кредитного ліміту за ставкою 3,6%. Натомість, доказів узгодження з позичальником такої відсоткової ставки матеріали справи не містять.

У зв`язку з наведеним, представлений банком розрахунок заборгованості у розмірі 25616,99 грн., колегія суддів не може прийняти до уваги.

Відповідно до положень статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив судам, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Колегією суддів враховується, що належним чином дослідити поданий стороною доказ (у даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Проте, враховуючи, що ОСОБА_1 періодично здійснював погашення за наданим кредитом, частина сум з цих коштів направлялися на погашення безпідставно нарахованих процентів та завищеної пені, колегія суддів позбавлена можливості встановити дійсний розмір заборгованості, оскільки вказані зарахування також впливають на дійсний розмір тіла кредиту у відповідні періоди, на яке за умовами повинно було відбуватись нарахування відсотків.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості неможливо вставити дійсний розмір заборгованості за тілом у відповідні періоди, що позбавляє колегію суддів навести відповідний розрахунок.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Приписами статті 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 1,6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

За таких обставин, з урахуванням того, що колегія суддів позбавлена самостійно здійснити розрахунок заборгованості на погоджених сторонами умовах у зв`язку з ненаданням позивачем вихідних даних, що є його процесуальним обов`язком, не можуть бути задоволені вимоги АТ КБ «ПриватБанк» щодо стягнення пені.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці, проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Таким чином, суд першої інстанції виконав вимоги ст.263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив та оцінив докази, правильно встановив обставини у справі та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31 травня 2021 року по цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 22 грудня2021 року.

Головуючий:

Судді: