Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.09.2021 Справа №607/3452/21

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі: головуючого судді - Братасюка В.М.

за участі секретаря судового засідання - Паславської О.П.,

позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася із позовними вимогами до ОСОБА_4 , третя особа Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про визначення місця проживання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 тастягнення з ОСОБА_4 на її користь аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі 5000 гривень щомісячно. На обґрунтування позову посилається на ту обставину, що дитина проживає із нею у квартирі, що належить її матері, і це як найкраще відповідає інтересам дитини. Також просить стягнути із ОСОБА_4 аліменти на утримання дитини, оскільки добровільно ним кошти не надаються, інших дітей чи непрацездатних батьків на його утриманні не має, отримує доходи в Республіці Польща, а тому вважає, що може виділяти на утримання дитини 5000грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позов про визначення місця проживання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`юй стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі 5000 гривень щомісячно, підтримали та просили задовольнити у повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 позовні вимоги визнав частково, не заперечив щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю, однак просив врахувати, що розмір аліментів 5000грн. є надто високим, 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку становить 950,50грн., твердження позивачки, що ОСОБА_6 отримує доходи за кордоном є надуманими, тривалий час через пандемію у світі він не має наміру виїжджати з України, не працевлаштований, постійного заробітку немає, попри це неодноразово купував продукти, іграшки, одяг своїй дитині, оплачував відвідування садочку, бере участь в утриманні та вихованні свого сина.

Представник третьої особи Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради в судове засідання не з`явився, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином.

Заслухавши пояснення та дослідивши докази Судом встановлені наступні обставини.

23.07.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 , виданим Тернопільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільської області 23 липня 2016 року, актовий запис №1161 від 23 липня 2016 року.

В шлюбі у сторін народилася дитина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 , виданим Тернопільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільської області 11 травня 2017 року, актовий запис №1021 від 11 травня 2017 року.

Позивач ОСОБА_1 разом із малолітнім ОСОБА_5 на даний час проживає в АДРЕСА_1 , що підтверджується довідками ОСББ «Вільхова, 17» від 04 лютого 2021 року за вих.№155 та №156.

Вищевказана квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності матері позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_8 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №11714352 від 01 вересня 2006 року.

Позивач ОСОБА_1 має постійне місце роботи та доходи, що підтверджується довідками ПП «Клініка професора С.Хміля» та ТОВ «Клініка професора С. Хміля у м.Тернополі» від 02 лютого 2021 року.

Згідно довідки МВС України серії ПА №2296218 позивач ОСОБА_1 на території України станом на 03.02.2021 до кримінальної відповідальності не притягується, не знятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває.

У позивача ОСОБА_1 психіатричних та наркологічних протипоказань не виявлено, що підтверджується сертифікатом про проходження профілактичного наркологічного огляду Серія РРТ №710021 від 05 лютого 2021 року та медичною довідкою про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів Серія ААН №207519 від 05 лютого 2021 року.

Дитина ОСОБА_5 відвідує ІІ Молодшу групу №2 Тернопільського дошкільного навчального закладу №5 з 02.09.2019року, про що свідчить довідка видана завідувачем зазначеного закладу №2 від 03.02.2021року.

Відповідач ОСОБА_4 проживає за адресою АДРЕСА_3 , згідно довідки №118 виданої 07.04.2021року ПП «Вікторія-1», разом із батьками ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які є особами похилого віку та потребують догляду та допомоги.

Як вбачається із відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 07.04.2021року №1307, інформація про отримання доходів ОСОБА_6 відсутня.

Згідно платіжного документу ОСОБА_4 28.12.2020року здійснено оплату за відвідування ОСОБА_5 садочку у розмірі 1800грн.

Як вбачається із інформації наданої Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України за період з 01.01.2018року по 01.05.2021 року ОСОБА_11 періодично здійснював перетинання державного кордону.

Згідно частини 1 статті 1 Сімейного кодексу України регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою: зміцнення сім`ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обов`язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім`ї; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку.

Правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років (частини 1 та 2 статті 7 Сімейного кодексу України).

Статтею 141 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Законодавцем у статті 155 Сімейного кодексу України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

У частині 1 статті 310 Цивільного кодексу України встановлено, що фізична особа має право на місце проживання.

Відповідно частини 1 статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно частини 4 статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Частиною 1 статті 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі -ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, питання втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть переважати інтереси батьків.

Судом встановлено, що дитина ОСОБА_5 постійно проживає з матір`ю ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 , вказана квартира належить на праві власності матері позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_8 , батько дитини ОСОБА_4 не заперечує щодо визначення місця проживання дитини саме за цією адресою.

Ураховуючи вищевикладене, належні, допустимі, достатні та достовірні докази, якими обґрунтовуються позовні вимоги, місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , слід визначити разом із його матір`ю позивачем ОСОБА_1 , оскільки це якнайкраще відповідатиме інтересам дитини.

Що стосується спору з приводу стягнення аліментів суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно вимог частин першої, другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Так, згідно з частиною третьою статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частиною 1 статті 141 Сімейного кодексу України визначено, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Стаття 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду.

При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Згідно частиною другою статті 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частини 1, 2 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України).

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4 бере участь в утриманні малолітнього сина, та не заперечує щодо стягнення з нього аліментів в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, однак суд вважає, що даний розмір не є достатнім для гармонійного розвитку дитини, крім того, суд бере до уваги, що ОСОБА_4 є працездатного віку, будь-яких доказів, що за станом здоров`я чи матеріальним становищем він не може виконувати своїх обов`язків щодо утримання дитини не здобуто.

Аналізуючи в сукупності викладені обставини і визначені відповідно до них правовідносини сторін, положення закону, якими вони регулюються, необхідність забезпечення прав малолітнього сина сторін на рівень життя, достатній для його фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, беручи до уваги те, що обов`язок щодо утримання дітей покладається рівною мірою на обох батьків, суд приходить до переконання, що з відповідача на користь позивачки слід стягувати аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 4000 гривень щомісячно, але не менше 50 (п`ятдесяти) відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.

За вимогами ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Згідно ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Вимогами ст.141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі наведеного та керуючись статтями 4, 5, 89, 141, 264, 265, 268, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визначити місце проживання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 аліменти на малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 4000 гривень щомісячно, але не менше 50 (п`ятдесяти) відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягувати з 25.02.2021 року, і до досягнення дитиною повноліття.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави 908 гривень судового збору.

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 454 гривні, згідно квитанції №6316 від 25.02.2021 року.

Рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання.

Рішення набирає законної сили через тридцять днів з дня складання повного тексту, якщо не була подана апеляційна скарга. У разі подання апеляційної скарги, рішення набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку, визначеному п.15.5 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України , до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі через суд першої інстанції, у 30-денний строк з дня з дня складання повного тексту, апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Позивач ОСОБА_1 АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_4 АДРЕСА_3 .

Головуючий суддяВ. М. Братасюк