Провадження № 2/686/4954/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2021 року Хмельницький міськрайонний суд в складі:

головуючого - судді Карплюка О.І.

при секретарі судового засідання Лазоренко К.Ю.

з участю позивача ОСОБА_1

його представника ОСОБА_2

та представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на нього,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту їхнього проживання однією сім`єю в період з 1 січня 2004 року по 7 серпня 2020 року, визнання їх спільною сумісною власністю вбудоване приміщення бізнес-центру загальною площею 114,1 кв.м., що в АДРЕСА_1 , домоволодіння загальною площею 315,6 кв.м., житловою площею 78,7 кв.м., що в АДРЕСА_2 , підземну автостоянку № НОМЕР_1 загальною площею 17 кв.м., що в АДРЕСА_3 , визнання за ним право власності на Ѕ частки вказаного нерухомого майна, посилаючись на те, що з літа 2000 року вони почали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, бізнес, були пов`язані спільним побутом, спільно відпочивали, разом виховували внуків відповідача, її діти називали його батьком, разом доглядали її батька. За час їхнього проживання однією сім`єю в період з 2000 року по 7 серпня 2020 року ними було придбане вказане нерухоме майно, яке було зареєстроване на відповідача.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечує, посилаючись на те, що ОСОБА_4 познайомилась з позивачем влітку 2001 року та проживали однією сім`єю в період з вересня 2002 року і до кінця 2003 року. Спільних коштів у них не було. Кожний з них мав окремий бюджет. Станом на 1 січня 2004 року вони разом не проживали, хоча підтримували дружні стосунки: разом їздили на відпочинок, запрошували один одного в гості на святкування різних подій. Також ОСОБА_1 допомагав ОСОБА_4 у веденні господарської діяльності.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.

Так, відповідно до вимог ст. 368 ч. 3 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глав 8 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до вимог ст. 70 ч. 1 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 на праві власності належить вбудоване приміщення бізнес-центру загальною площею 114,1 кв.м., що в АДРЕСА_1 , яке утворене в результаті поділу вбудованого приміщення бізнес-центру загальною площею 202,8 кв.м., домоволодіння загальною площею 315,6 кв.м., житловою площею 78,7 кв.м., що в АДРЕСА_2 , підземна автостоянка № НОМЕР_1 загальною площею 17 кв.м., що в АДРЕСА_3 .

Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є ведення спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин (постанова Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 695/1732/16-ц).

Саме перебування у шлюбних відносинах без установлення факту ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15).

Вирішуючи питання щодо правового режиму майна набутого за час проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності (постанова Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 359/8985/17).

Однак, допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 вказаних фактів не підтвердили.

Крім того, відповідно до вимог ст. 13 ч. 1 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ст. 13 ч. 2 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Однак, ні позивачем, ні її представником не надано суду доказів, які б вказували на ведення сторонами спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, тощо. Таких доказів не здобуто і судом.

Оцінюючи встановлене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є не обгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

В зв`язку з цим вжиті на підставі ухвали Хмельницького міськрайонного суду від 7 липня 2021 року заходи забезпечення позову у виді арешту на вбудоване приміщення бізнес-центру загальною площею 114,1 кв.м., що в АДРЕСА_1 , яке утворене в результаті поділу вбудованого приміщення бізнес-центру загальною площею 202,8 кв.м., домоволодіння загальною площею 315,6 кв.м., житловою площею 78,7 кв.м., що в АДРЕСА_2 , підземну автостоянку № НОМЕР_1 загальною площею 17 кв.м., що в АДРЕСА_3 . які належать на праві власності ОСОБА_4 , підлягають скасуванню.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 158, 263-265 ЦПК України, ст. 368 ч. 3 ЦК України, ст. ст. 60. 61, 63, 70 ч. 1, 74 СК України, суд

вирішив:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту їхнього проживання однією сім`єю в період з 1 січня 2004 року по 7 серпня 2020 року, визнання їх спільною сумісною власністю вбудоване приміщення бізнес-центру загальною площею 114,1 кв.м., що в АДРЕСА_1 , домоволодіння загальною площею 315,6 кв.м., житловою площею 78,7 кв.м., що в АДРЕСА_2 , підземну автостоянку № НОМЕР_1 загальною площею 17 кв.м., що в АДРЕСА_3 , визнання за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частки вказаного нерухомого майна відмовити.

Заходи забезпечення позову у виді арешту на вбудоване приміщення бізнес-центру загальною площею 114,1 кв.м., що в АДРЕСА_1 , яке утворене в результаті поділу вбудованого приміщення бізнес-центру загальною площею 202,8 кв.м., домоволодіння загальною площею 315,6 кв.м., житловою площею 78,7 кв.м., що в АДРЕСА_2 , підземну автостоянку № НОМЕР_1 загальною площею 17 кв.м., що в АДРЕСА_3 . які належать на праві власності ОСОБА_4 , вжиті на підставі ухвали Хмельницького міськрайонного суду від 7 липня 2021 року, скасувати.

Повне судове рішення складено 22 грудня 2021 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Хмельницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя:

21.12.2021