Провадження № 2/161/2951/21
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2021 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Кирилюк В.Ф.,

за участю секретаря судового засідання Шолом С.І.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В:

07 червня 2021 року позивач звернулася до суду з цим позовом.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09 серпня 2018 року позивач надала відповідачу позику у загальному розмірі 300 000 грн., про що остання видала відповідну розписку.

Станом на день звернення до суду, відповідач взяті на себе зобов`язання за договором не виконала, позику не повернула.

Посилаючись на вищевикладене позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за позикою у розмірі 300 000,00 грн., 4 507,31 грн. інфляційного збільшення, а також 6 158,19 грн. три проценти річних.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні та письмовому відзиві позов заперечила. Вказала, що відповідач ніяких коштів від позивача не отримувала, а спірною розпискою був прихований правочин з надання послуг із розробки програмного забезпечення та надання маркетингових послуг.

Заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити повністю, з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідачем 09 жовтня 2018 було надано позивачу розписку такого змісту:

«Я, ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_1 ), паспорт серії НОМЕР_2 виданий Луцьким МВ УДМС України у Волинській області 06 вересня 2016 року, зареєстрована та проживаю за адресою АДРЕСА_1 , отримала 09 жовтня 2018 року від ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_3 ), паспорт серії НОМЕР_4 виданий Луцьким МВ УМВС України у Волинській області 28 січня 2003 року, проживає за адресою АДРЕСА_2 , грошові кошти, а саме суму 300.000 грн. (триста тисяч гривень нуль копійок). Зобов`язуюсь повернути грошові кошти вчасно до 30 вересня 2020 року. Повертати грошові кошти почну з лютого 2019 року. Повернення буду здійснювати рівними частинами в кінці кожного місяця. 09 жовтня 2018 року, ОСОБА_4 (особистий підпис».

В ході судового розгляду відповідач не заперечувала факту написання розписки.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

В першу чергу суд вважає за необхідне визначитися з правом, яке підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Така правова позиція відображена у постанові Верховного Суду України №6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року.

Досліджуючи зміст наданої позивачем розписки відповідача суд зазначає, що у ній чітко підтверджується отримання відповідачем коштів у розмірі 300 000,00 грн. саме від позивача у позику.

Частиною першою статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

У розглядуваному випадку, у наданій відповідачем розписці встановлений строк повернення позики, а саме до 30 вересня 2020 року.

Доказів виконання основного зобов`язання у повному обсязі, відповідач суду не надала, а тому основну суму позики слід стягнути з відповідача.

Крім того, на підставі положень ст.625 ЦК України, у зв`язку із порушенням виконання зобов`язання, з відповідача на користь позивача слід стягнути 24 507,31 грн. інфляційного збільшення, а також 6 158,19 грн. три проценти річних, які нараховані за період з 01 жовтня 2020 року по 07 червня 2021 року, згідно наданого позивачем розрахунку (а.с.7).

Суд відхиляє доводи сторони відповідача, що спірною розпискою був прихований правочин про надання послуг з розробки програмного забезпечення та маркетингових послуг, оскільки вказане будь-якими належними та допустимими доказами не підтверджено.

Посилання представника відповідача на покази свідків та необхідність проведення психофізіологічного дослідження відповідача та позивача з використанням поліграфа, суд вважає помилковими, оскільки відповідно до абзацу 2 частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Аналогічні положення містяться й у статті 1051 ЦК України, згідно з якою позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Отже, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду № 569/24347/18 від 02 вересня 2020 р.

На думку суду, за своєю суттю психофізіологічне дослідження сторін з використанням поліграфа стосовно обставин отримання коштів за правочином є відображенням їх суб`єктивних усних показів стосовно предмету спору, а тому засобом доказування у такій категорій справ бути не може.

З таких мотивів суд відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача про проведення психофізіологічне дослідження відповідача з використанням поліграфа, а також залишив без розгляду повторне аналогічне клопотання, яке подане на стадії судового розгляду справи по суті.

Крім того, версія подій сторони відповідача про те, що позивач нібито надавала послуги з розробки програмного забезпечення та маркетингових послуг фітнес центру є неправдоподібною, оскільки жодна зі сторін правочину не зареєстрована як фізична особа-підприємець, а відповідач самостійно зазначає, що підприємницькою діяльністю займається саме її чоловік ОСОБА_5 , і ця діяльність у встановленому порядку зареєстрована. Пояснень, чому в такому випадку, для нібито приховування правочину з надання послуг, розписка видана не безпосередньо ОСОБА_5 , а його дружиною, сторона відповідача суду не надала, що поряд з відсутністю будь-яких інших письмових чи електронних доказів на підтвердження існування відносин з надання послуг (листування з приводу надання послуг, макети, технічні завдання на розробку програмного забезпечення та бренду, робочі чи проміжні варіанти програмного забезпечення тощо) дає змогу стверджувати суду, що відповідач таким чином вводить суд в оману та намагається уникнути цивільної відповідальності у вигляді повернення отриманої нею позики.

Оскільки судом встановлена обґрунтованість позовних вимог та безпідставність тверджень відповідача про приховування спірною розпискою договору з надання послуг, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити повністю.

Керуючись ст.ст.141, 265 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 300 000,00 грн. (триста тисяч гривень) основної суми боргу, 24 507,31 грн. (двадцять чотири тисячі п`ятсот сім гривень тридцять одна копійка) інфляційного збільшення, а також 6 158,19 грн. (шість тисяч сто п`ятдесят вісім гривень дев`ятнадцять копійок) три проценти річних.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Позивачем у справі є ОСОБА_3 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідачем у справі є ОСОБА_4 , АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Повний текст рішення суду виготовлений та підписаний 28 грудня 2021 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.Ф. Кирилюк