ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/718/21
провадження № 2/753/9392/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" грудня 2021 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Лужецької О.Р.,

при секретарі - Григораш Н.М.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що він є власником 26/100 частин квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу частини квартири від 20.12.2004 року.

Відповідно до п. 1 Договору, 26/100 частин квартири складаються з 1 кімнати, загальною площею 27,08 кв.м., в тому числі житловою площею 14,9 кв.м. Вся квартира складається з трьох кімнат, житловою площею 56,50 кв.м., загальною площею 102,70 кв.м.

06.09.2017 року між позивачем та ОСОБА_5 було укладено Договір оренди жилого приміщення, відповідно до якого позивач передав, а ОСОБА_5 отримав у строкове користування жиле приміщення - кімнату за адресою: АДРЕСА_2 , строком до 06.08.2020 р., з оплатою за оренду квартири 3 000 грн. за один місяць. Загальна сума Договору становила 105 000,00 (сто п`ять тисяч) гривень.

Після укладання договору оренди Позивач передав ОСОБА_5 ключі від вхідної двері до квартири та кімнати.

Через деякий час відповідачі почали чинити перешкоди орендарю в користуванні не тільки місцями загального користування (кухня, туалет, ванна кімната), а й самою орендованою кімнатою. Спочатку замінили замок на вхідній двері до квартири, а ключ не надали ні орендарю, ні позивачу. Потім встановили замок на двері до кухні.

Зазначає, що перемовини з відповідачами не дали позитивних результатів.

Неможливість нормального перебування у кімнаті та систематичне порушення Відповідачами Правил користування приміщеннями житлових будинків та прибудинковими територіями, зумовило те, що 14.01.2018 року Договір оренди було розірвано за заявою орендаря ОСОБА_5 , в якій він зазначив, що розриває договір оренди у зв`язку з тим, що сусіди по квартирі за адресою: АДРЕСА_2 не давали йому можливості користуватись загальним санвузлом, періодично вимикали світло, воду та замикали двері, встановили замок на двері до кухні. Додатково орендар зазначив, що претензій до Орендодавця він не має.

За розрахунками позивача неодержаний ним дохід (упущена вигода) через розірвання договору оренди житла становить 94 500 (дев`яносто чотири тисячі п`ятсот) гривень, а саме:

2018 рік - з 15.01 по 01.02 - 1 500 грн.;

2018 рік - з 01.02 по 31.12 - 33 000 грн. (11місяців по 3 000 грн.);

2019 рік - з 01.01 по 31.12 - 36 000 грн. (12місяців по 3 000 грн.);

2020 рік - з 01.01 по 31.08 - 24 000 грн. (8 місяців по 3 000 грн.);

Сума комунальних платежів за цей час, що становить 15 272,07 (п`ятнадцять тисяч двісті сімдесят дві гривні 07 коп. ), що включає в себе оплати за послуги:

обслуговування прибудинкової території - 4 454, 80 грн. (35 місяців по 127, 28 грн.);

гаряча вода - 4 169,76 грн. на 01.12.2020 р.;

центральне опалення - 6 647,51 грн. на 01.12.2020 р.;

Загальна сума матеріальної шкоди (упущеної вигоди) становить 109 772,07 грн., яку позивач просить стягнути солідарно з відповідачів.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17.11.2020 р. даний позов було задоволено.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 17.05.2021 р. заочне рішення скасовано та призначено справу до розгляду в судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження.

В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, про час та місце слухання справи повідомлялась належним чином, причини неявки не повідомила.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. (ч.3, 4 ст.12 ЦПК України)

Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Встановлено, що 74/100 частин квартири АДРЕСА_1 належать на праві спільної власності ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , в рівних частинах кожному, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 17.08.2005 р., видане на підставі розпорядження ГУ житлового забезпечення КМДА №183 від 17.08.2005 р. (а.с.66)

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 є власником інших 26/100 частин квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу частини квартири від 20.12.2004 року. (а.с.7)

Відповідно до п. 1 Договору, 26/100 частин квартири складаються з 1 кімнати, загальною площею 27,08 кв.м., в тому числі житловою площею 14,9 кв.м. Вся квартира складається з трьох кімнат, житловою площею 56,50 кв.м., загальною площею 102,70 кв.м.

06.09.2017 року між позивачем та ОСОБА_5 було укладено Договір оренди жилого приміщення, відповідно до якого позивач передав, а ОСОБА_5 отримав у строкове користування жиле приміщення - кімнату за адресою: АДРЕСА_2 , строком до 06.08.2020 р., з оплатою за оренду квартири 3 000 грн. за один місяць.

14.01.2018 року орендар ОСОБА_5 подав позивачу заяву, в якій просив вважати Договір оренди розірваним, ззазначив, що розриває договір оренди у зв`язку з тим, що сусіди по квартирі за адресою: АДРЕСА_2 не давали йому можливості користуватись загальним санвузлом, періодично вимикали світло, воду та замикали двері, встановили замок на двері до кухні. (а.с.14)

Позивач, посилаючись на проведені ним розрахунки вказує, що загальна сума збитків - неодержаного ним доходу (упущена вигода), у зв`язку із розірванням договору оренди житла становить 109 772,07 грн.

Однак, суд не погоджується і вказаними посиланнями позивача з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ст. 155 Житлового кодексу УРСР жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством.

Згідно зі ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Таким чином, особа має право передати у користування іншим особам належну їй, на праві спільної часткової власності, частину квартири виключно за згодою інших співвласників.

Згідно ст. 359 ЦК України доходи від використання майна, що є у спільній частковій власності, надходять до складу спільного майна і розподіляються між співвласниками відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Виходячи з аналізу вищенаведених норм законодавства, частина квартири, яка належить особі на праві спільної часткової власності не може бути передана у користування іншим особам без згоди всіх співвласників цієї квартири.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинстава є принцип змагальності сторін, в силу якого сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. При цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У контексті положень одного із основоположних принципів цивільного судочинстава - принципу змагальності сторін вирішальним фактором є те, що суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Разом з тим, належних доказів, надання відповідачами, як співвласниками квартири, згоди на укладання договору оренди та передачу у користування іншим особам частини квартири, позивачем не подано та не встановлено судом в ході розгляду справи.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази наявності існування між сторонами будь-яких домовленостей про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю, зокрема, не надано доказів укладення між співвласниками нотаріально посвідченого договору про порядок володіння та користування спільною квартирою відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності.

Також відсутні дані про наявність судового рішення про встановлення порядку користування спільною частковою власністю - приміщеннями квартири.

Крім того, суд вважає необхідним вказати наступне.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів як учасника певних суспільних відносин і яке виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

Статтею 22 Цивільного кодексу України визначено поняття збитків, яке поділяється на дві частини (види): реальні збитки і упущена вигода.

Відшкодування збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності і для застосування такої міри відповідальності необхідна наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності особи; шкідливого результату такої поведінки (збитків), наявності та розміру понесених збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляду відшкодування збитків не наступає.

При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Отже, для правильного вирішення спорів, пов`язаних з відшкодуванням шкоди, важливе значення має розподіл між сторонами обов`язку доказування, тобто визначення, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач.

Виходячи з цього, позивач повинен довести факт спричинення збитків, обґрунтувати їх розмір, довести безпосередній причинний зв`язок між правопорушенням та заподіянням збитків і розмір відшкодування. Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою потерпілої сторони.

Враховуючи вищевикладене, Позивачем не доведено наявності складу цивільного правопорушення як необхідної умови застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, завданих розірванням Договору, оскільки договір оренди квартири було укладено без згоди інших співвласників.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши матеріали справи, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Розподіл судових витрат здійснити відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 6-13, 82, 89, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 352, 354 ЦПК України

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ О.Р. ЛУЖЕЦЬКА