Справа № 161/6287/21
Провадження № 2/161/4331/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2021 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Кихтюка Р.М.,

секретаря - Демчук Т.В.,

з участю позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

представника відповідача - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Луцька цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати та стягнення компенсації за невикористану відпустку.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 01.10.2020 року по 30.12.2020 року перебувала у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_3 , однак остання своєчасно не виплачувала їй нараховану заробітну плату, внаслідок чого утворилась заборгованість. При звільненні ні заробітну плату, ні компенсацію за невикористану відпустку їй не виплачено.

Зазначає, що у зв`язку з невиплатою відповідачем належної їй суми при звільненні, відповідач зобов`язана відшкодувати середній її заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, які вона просила стягнути з відповідача.

В судовому засіданні позивач та її представник зменшили позовні вимоги, просили стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 48094,81 грн., оскільки відповідач добровільно сплатила борг по заробітній платі в ході слухання справи.

Відповідач та її представник не заперечували щодо часткового задоволення справи з підстав, викладених у відзиві.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом з`ясовано, що ОСОБА_1 з 01.10.2020 року по 30.12.2020 року перебувала у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_3 , що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 (а.с. 7).

Згідно свідоцтва про шлюб від 28.08.2021 року ОСОБА_3 змінила прізвище на « ОСОБА_3 » (а.с. ) та припинила діяльність як підприємця, однак дана обставина не звільняє її від відповідальності.

Відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У відповідності до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як встановлено в судовому засіданні, 26.10.2021 року ОСОБА_3 перераховано на користь ОСОБА_1 заборгованість по невиплаченій заробітній платі та компенсацію за невикористану відпустку в сумі 9048,00 грн. (а.с. ). При цьому позивачу було перераховано на 417,33 грн. більше, ніж підлягало до виплати і сторонами дана обставина не оспорюється.

Оскільки судом встановлено невиконання відповідачем, передбаченого статтею 116 КЗпП України обов`язку по виплаті працівнику всіх сум, що належать йому від підприємства в день звільнення, то для відповідача наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, - виплата працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Із роз`яснень, викладених у п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року слідує, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України.

Таким чином, оскільки з вини відповідача позивачу не виплачено при звільнені всіх сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, остання вправі згідно ст. 117 КЗпП України вимагати стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

При цьому, позивачем надано суду розрахунок відповідно до якого, в загальному затримка у проведенні розрахунку складає 202 робочих дні і заявлено до відшкодування суму середнього заробітку в розмірі (238,10х238,10) 48094,81 грн.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, відступивши від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, вказала, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Отже, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Таким чином, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

А тому, вирішуючи питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача суд зважає на те, що позивачу при звільненні з 30.12.2020 року не було виплачено 7619,00 грн. заробітної плати та 1011,24 грн. компенсації за невикористану відпустку.

У зв`язку з чим, враховуючи можливі майнові втрати позивача, суд вважає, що при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід визначити його пропорційним розміру невиплаченої в установлений строк нарахованої заробітної плати пропорційно сумі боргу в розмірі 8000 грн.

На думку суду, такий розмір середнього заробітку суд вважає достатнім і справедливим та співрозмірним до суми боргу і буде відповідати критеріям розумності і справедливості, а також зважаючи на переплату коштів в сумі 417,33 грн.

Таким чином, дослідивши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 8000,00 грн.

Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір в розмірі 908,00 грн..

Керуючись ст.ст. 12, 13, 77, 81, 141, 263, 264, 265, 280-282 ЦПК України, на підставі ст.ст. 116, 117 КЗпП України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (податковий номер - НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код - НОМЕР_3 ) середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 8000 (вісім тисяч) грн.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (податковий номер - НОМЕР_2 ) в дохід держави судовий збір в сумі 908 (дев`ятсот вісім) грн.

Рішення суду може бути оскаржено до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 17 грудня 2021 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду Р.М. Кихтюк