Справа № 364/1283/19
Провадження № 2/364/5/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.12.2021 року, Володарський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Ткаченко О. В.,

за участю секретаря Кулинич Г. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Володарка Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

До Володарського районного суду Київської області 30.10.2019 р. надійшла зазначена позовна заява ОСОБА_1 , підписана представником Позивача за довіреністю Марценюк Л.А. (довіреність від центра з надання безоплатної вторинної правової допомоги від 18.10.2019 р., т. 1, а.с. 14), до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якій Позивач просить суд: визнати названих Відповідачів такими, що втратили права користування житловим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_1 , визнати справу малозначною і провести її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження, звільнити Позивача від сплати судового збору (т. 1, а.с. 4).

На обґрунтування заявлених позовних вимог представник Позивача у позовній заяві зазначила, що Позивач є власником спірного житлового будинку. Відповідач ОСОБА_2 є її колишнім чоловіком, шлюб з яким було розірвано у 2011 році, більше 5 років він не проживає в спірному житловому будинку. Відповідач ОСОБА_3 є її сином, Відповідач ОСОБА_4 є її дочкою, вони також більше 5 років не проживають у згаданому будинку, так само як і Відповідач ОСОБА_5 , яка є онукою Позивача. Відповідачі не є власниками житлового будинку, де вони зареєстровані, не проживають у цьому будинку більше 5 років, участі в його утриманні не беруть. При цьому Відповідачі самостійно не знялися з реєстраційного обліку, чим перешкоджають Позивачеві як власнику користуватися і розпоряджатися належним їй майном (т. 1, а.с. 1-4).

Після виконання вимог частин шостої, сьомої статті 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) ухвалою суду від 13.11.2019 р. відкрито провадження в справі, визначено здійснення розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначено судове засідання з розгляду справи на 23.12.2019 р. (т. 1, а.с. 18-21), яке надалі неодноразово відкладалося за клопотаннями учасників справи з різних підстав, зокрема, через зайнятість представника Відповідача в іншій судовій справі (кримінальному провадженні) на території іншого району (т. 1, а.с. 41, 63), через запровадження карантину державі з урахуванням значної кількості учасників цієї справи (т. 1, а.с. 81, 97-98, 109-110), через особисті обставини, пов`язані зі смертю близької особи (т. 1, а.с. 120-122).

Надалі до суду 19.10.2020 р. подано зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна, набутого за час шлюбу, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (т. 1, а.с. 126-133); у зв`язку з поданням такого зустрічного позову та за імперативними приписами частини четвертої статті 193 ЦПК України ухвалою суду від 20.10.2020 р. змінено порядок розгляду справи на загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання на 06.11.2020 р., водночас зустрічний позов залишено без руху через невідповідність позовної заяви вимогам статей 175, 177 ЦПК України, надано Позивачеві за зустрічним позовом строк для усунення недоліків (т. 1, а.с. 136-138).

У подальшому матеріали справи було направлено до Київського апеляційного суду у зв`язку з поданням апеляційної скарги на згадану вище ухвалу суду від 20.10.2020 р. (т. 1, а.с. 152-155). Після відмови у відкритті апеляційного провадження за цієї скаргою ухвалою Київського апеляційного суду від 23.12.2020 р. (т. 1, а.с. 157) та повернення матеріалів справи до Володарського районного суду Київської області 19.01.2021 р. (т. 1, а.с. 164) призначено підготовче судове засідання на 19.02.2021 р., що у подальшому відкладалося за клопотаннями учасників справи, зокрема, через неявку Відповідачів до суду (т. 1, а.с. 180, 211), зняття справ з розгляду у зв`язку із встановленням карантинних обмежень через виявлення підтвердженого випадку захворювання на COVID-19 в суді (т. 1, а.с. 186-187), через перебування представника Позивача на лікуванні (т. 1, а.с. 205, 210).

Ухвалою суду від 02.06.2021 р. підготовче провадження в справі закрито, повернуто зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна, набутого за час шлюбу, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, справу призначено до судового розгляду по суді в судовому засіданні на 25.06.2021 р. (т. 1, а.с. 225-228).

У подальшому матеріали справи було направлено до Київського апеляційного суду у зв`язку з поданням апеляційної скарги на названу ухвалу суду від 02.06.2021 р. (т. 1, а.с. 233). Після повернення апеляційної скарги (ухвала Київського апеляційного суду від 01.07.2021 р., т. 1, а.с. 239-240) та повернення справи до Володарського районного суду Київської області 06.09.2021 р. (т. 2, а.с. 1) призначено судове засідання на 21.09.2021 р.

Надалі за розпорядженням керівника апарату Володарського районного суду Київської області від 24.09.2021 р. № 15 проведено повторний автоматизований розподіл судової справи № 364/1283/19 у зв`язку із закінченням повноважень судді Макаренко Л.А., справу передано в провадження судді Ткаченка О.В. (т. 2, а.с. 12-14).

Ухвалою суду від 28.09.2021 р. суддею Ткаченко О.В. прийнято до свого провадження, відповідно відкрито провадження в справі, визначено здійснення розгляду справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 20.10.2021 р. (т. 2, а.с. 15-17), відкладене на 12.11.2021 р. у зв`язку з неявкою всіх Відповідачів до суду (т. 2, а.с. 24-25).

Ухвалою суду від 12.11.2021 р. підготовче провадження в справі закрито, призначено судовий розгляд справи по суті на 06.12.2021 р. (т. 2, а.с. 41-42).

У судове засідання 06.12.2021 р. Позивач ОСОБА_1 не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання належно повідомлена, що підтверджено поштовим повідомленням про вручення рекомендованого відправлення (т. 2, а.с. 51); клопотань про відкладення, інших заяв, клопотань суду не подавала.

У судовому засіданні представник Позивача ОСОБА_6 , який призначений центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги замість первісно визначеного представника ОСОБА_7 (клопотання про залучення до справи, доручення про надання безоплатної вторинної правової допомоги від 18.11.2020 р., довіреність від 18.11.2020 р., т. 1, а.с. 161-163), підтримав позов, просив задовольнити позовні вимоги повністю з підстав, що викладені були в позовній заяві (т. 1, а.с. 1-4).

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи належно повідомлений, що підтверджено відповідним поштовим повідомленням про вручення рекомендованого відправлення (т. 2, а.с. 48); 23.12.2019 р. подав до суду письмові заперечення проти задоволення позову, зазначивши про те, що спірний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю його та Позивача, оскільки побудований у період їх шлюбу, при цьому після розірвання їх шлюбу у нього не виникало конфліктів з колишньою дружиною (тобто з Позивачем), тому він не порушував питання щодо розподілу майна, адже їх діти та онуки зареєстровані в цьому будинку та надалі будуть претендувати на відповідну частину цього майна як спадкоємці (т. 1, а.с. 45).

Представник названого Відповідача ОСОБА_8 (доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги від 10.12.2019 р., ордер адвоката серії АІ № 1014687, т. 1, а.с. 32-35, 131-132) у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову з підстав, викладених письмово у відзиві на позов (т. 1, а.с. 55-56), насамперед з огляду на те, що право власності на спірний будинок набуто Позивачем та його довірителем спільно у період їх шлюбу на підставі статті22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи належно повідомлений згідно з пунктом 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України, що підтверджено поштовим повідомленням про повернення без вручення рекомендованого відправлення через відсутність адресата за зареєстрованим місцем проживання (т. 1, а.с. 17, т. 2, а.с. 53); до суду 23.12.2019 р подав клопотання про розгляд справи без його участі через неможливість прибути до суду, обставини, викладені в позові визнає, просить задовольнити позов (т. 1, а.с. 42). При цьому у названому клопотанні Відповідача ОСОБА_3 як адреса місця його проживання зазначена адреса спірного житлового будинку ( АДРЕСА_1 ).

Присутня в судовому засіданні Відповідач ОСОБА_4 заявила усно про визнання нею позову, проте зазначила, що все повинно залишитися так, як було. Письмової заяви про визнання позову в порядку частини першої статті 206 ЦПК України до суду не подавала.

Відповідач ОСОБА_5 у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи належно повідомлена, що підтверджено поштовим повідомленням про вручення члену сім`ї (матері) рекомендованого відправлення (т. 2, а.с. 50), що відповідає приписам частини третьої статті 130 ЦПК України щодо порядку вручення судових повісток. Про причини своєї неявки суд не повідомляла, клопотань про відкладення розгляду справи також не подавала.

За загальним правилом частини першої статті 223 неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд, заслухавши усні пояснення присутніх учасників справи, розглянувши матеріали справи й оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні (стаття 89 ЦПК України), вирішуючи справу, виходить з такого.

З наявних письмових матеріалів справи судом встановлено, що Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка с. Надросівка Володарського району Київської області (паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , т. 1, а.с. 5), зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що вбачається з довідки виконавчого комітету Тарганської сільської ради Володарського району Київської області від 08.05.2019 р. № 159, акту обстеження проживання зареєстрованих осіб у будинку від 13.09.2016 р. № 595 (т. 1, а.с. 10, 12).

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є колишнім чоловіком Позивача, що вбачається з відомостей згаданого паспорту Позивача про розірвання шлюбу 26.07.2011 р. (т. 1, а.с. 5) та підтверджено доданою до позовної заяви копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , виданого 26.07.2011 р. Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Володарського районного управління юстиції у Київській області (т. 1, а.с. 9), а також наданою представником названого Відповідача копією Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб від 03.12.2019 р. (т. 1, а.с. 128).

З наведених документів судом встановлено, що Позивач ОСОБА_1 та Відповідач ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 13.08.1983 р., у зв`язку з цим Позивач змінила прізвище з « ОСОБА_9 » на « ОСОБА_10 », шлюб сторонами розірвано 26.07.2011 р.

Доказів родинного зв`язку між Позивачем ОСОБА_1 та іншими Відповідачами, а саме: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 матеріали справи не містять, Позивачем, а також іншими учасниками справи суду не надавалися. Водночас зі змісту згаданої вище довідки виконавчого комітету Тарганської сільської ради Володарського району Київської області від 08.05.2019 р. № 159 вбачається, що названі Відповідачі є відповідно сином, дочкою та онукою Позивача (т. 1, а.с. 10). Наведені обставини не заперечувалися учасниками прави у ході розгляду справи судом.

Спірний житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , з урахуванням перейменування назви вулиці рішенням Тарганської сільської ради від 16.02.2016 р. № 39-5-VII, копія витягу з якого додана до позовної заяви (т. 1, а.с. 7).

Згідно з копією свідоцтва № НОМЕР_3 про право особистої власності на жилий будинок за названою вище адресою, що видане 20.12.1991 р. (т. 1, а.с. 6) власником спірного будинку є Позивач ОСОБА_1 . Крім того, згідно з доданою до позовної заяви копією виписки з погосподарської книги № 6, виданої виконавчим комітетом Тарганської сільської ради Володарського району Київської області від 29.10.2019 р. № 591 (т. 1, а.с. 8), будинок був побудований у 1986 році, земля в особистому користуванні громадян, надана ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд 0,25 га.

Отже, з перелічених письмових доказів судом вбачається, що спірний будинок був побудований у 1986 році, тобто в період, коли Позивач перебувала у шлюбі з Відповідачем ОСОБА_2 (1983-2011 роки), свідоцтво про право власності на цей будинок також було видано в період їх перебування в шлюбі у 1991 році, при цьому свідоцтво видано Позивачеві на її шлюбне прізвище « ОСОБА_10 », так само земля була надана саме « ОСОБА_10 », а не а дошлюбне прізвище Позивача « ОСОБА_9 ». Наведе підтверджує обставини, що викладені письмово у запереченнях Відповідача ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 45), а також у відзиві його представника на позов (т. 1, а.с. 55-56).

Як вбачається зі згаданої вже вище довідки виконавчого комітету Тарганської сільської ради Володарського району Київської області від 08.05.2019 р. № 159 (т. 1, а.с. 10), в спірному житловому будинку зареєстровані всього 13 осіб, а саме: сама Позивач; її колишній чоловік ОСОБА_2 (Відповідач у справі), два її сини ОСОБА_11 та ОСОБА_3 (останній є Відповідачем у справі); дочка ОСОБА_4 (Відповідач); невістка ОСОБА_12 ; онука ОСОБА_5 (Відповідач); а також інші внуки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 .

Згідно з доданою до позовної заяви копією довідки виконавчого комітету Тарганської сільської ради Володарського району Київської області від 22.10.2019 р. № 537 (т. 1, а.с. 11) всі перелічені 12 осіб у спірному будинку зареєстровані, але не проживають у цьому будинку з 2014 року.

Разом з тим, відповідно до копії також згаданого вище акту обстеження проживання зареєстрованих осіб у будинку від 13.09.2016 р. № 595 (т. 1, а.с. 12) Відповідач ОСОБА_3 (син Позивача) проживає у спірному будинку разом з Позивачем, що суперечить наведеним даним попередньо названої довідки цієї ж сільської ради щодо його непроживання з 2014 року. До того ж цим Відповідачем, як наводилося вище, було подано до суду клопотання про розгляд справи без його участі, в якому він зазначає про визнання обставин, викладених у позові (т. 1, а.с. 42). При цьому у клопотанні Відповідач ОСОБА_3 як адреса місця свого проживання зазначає адресу спірного будинку ( АДРЕСА_1 ).

Під час розгляду справи наведені суперечності не усунуті ані стороною Позивача, ані стороною Відповідачів, в тому числі Відповідачем ОСОБА_3 .

Внаслідок таких суперечностей суд критично оцінює достовірність довідок названого органу місцевого самоврядування, що надані Позивачеві у 2019 році, та складений комісією цієї сільської ради акт обстеження проживання зареєстрованих осіб у будинку, датований 13.09.2016 р., тобто за три роки до подання ОСОБА_1 даного позову до суду.

З огляду на це суд не бере до уваги зазначені докази, встановлюючи місце проживання (постійне місце проживання) інших Відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , доказів поважності/неповажності причин їх непроживання в спірному будинку матеріали справи теж не містять, сторонами, в тому числі Позивачем, суду не надавалося, що не дозволяє суду повно встановити всі обставини, які за законом мають значення для правильного вирішення даної категорії справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 81 ЦПК України).

На стадії відкриття провадження в цій справі учасникам справи роз`яснювалося (т. 1, а.с. 21, т. 2, а.с. 16-17), що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім встановлених законом випадків; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша, третя, четверта статті 12 ЦПК України).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

За загальним визначенням частини першої статті 316 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України); право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (стаття 321 ЦК України).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону; діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга, сьома статті 319 ЦК України).

Згідно зі статтею 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Перелік осіб, які належать до членів сім`ї наймача, визначений статтею 64 Житлового кодексу України.

Частина перша статті 383 ЦК України також передбачає право власника житлового будинку, квартири використовувати помешкання для власного проживання та для проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Засади припинення права користування житловим приміщенням (нерухомим майном) визначено в статті 71, 72 Житлового кодексу України та статтях 401, 404-406 ЦК України.

Так, за положеннями статті 405 ЦК України, на яку посилається сторона Позивача у позовній заяві, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону; член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до приписів статті 406 ЦК України сервітут припиняється, зокрема, у разі: спливу строку, на який було встановлено сервітут, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення; також сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Крім того, частиною першою статті 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним; визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю; при цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 Житлового кодексу України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 Житлового кодексу України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік (правова позиція Верховного Суду України, викладена, зокрема, у постанові від 16.11.2016 р. у справі № 688/63/15-ц).

Реалізація встановлених конституційних гарантій полягає, зокрема, в збереженні житла за його власниками без обмежень, а також у гарантії збереження житла за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (стаття 71 Житлового кодексу України), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (стаття 405 ЦК України); непроживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (стаття 72 Житлового кодексу України, стаття 405 ЦК України).

Разом з тим, як неодноразово звертав увагу Верховний Суд, сам факт не проживання відповідачів у спірному житлі не може бути підставою для визнання їх такими, що втратили право користування спірним житлом (зокрема, постанови Верховного Суду від 29.08.2019 у справі № 2-8267/2005, від 15.10.2020 р. у справі № 711/5092/17).

Зокрема, відповідно до статті 405 ЦК України при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім встановлених ЦПК України випадків. При цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 Житлового кодексу України строки у жилому приміщенні без поважних причин (постанова Верховного Суду від 09.12.2020 р. у справі № 209/2642/18).

Аналіз наведених вище норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 Житлового кодексу України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 Житлового кодексу України).

Наведена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20.09.2021 р. у справі № 200/17337/17.

Зважаючи на наведене, суд виходить з того, що Позивачем, на яку, як зазначено вище, процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідачів понад строки, встановлені законом, у спірному жилому приміщенні без поважних причин, не надано суду необхідних доказів, які б доводили відсутність Відповідачів у спірному житловому будинку понад встановлені законом строки без поважних причин.

Крім того, беручи до уваги, що одним із Відповідачів є колишній чоловік Позивача, під час перебування у шлюбі з яким у період з 1983 року до 2011 року було побудовано спірний житловий будинок (у 1986 році) та отримано свідоцтво про право власності на цей будинок (у 1991 році), суд також враховує презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте ними під час шлюбу.

Відповідно до норм статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (що діяла на час виникнення спірних правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Аналогічно стаття 60 чинного Сімейного кодексу України також передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як роз`яснив Верховний Суд, конструкція норми статті 60 Сімейного кодексу України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанови Верховного Суду від 24.05.2017 р. у справі № 6-843цс17, від 13.05.2021 р. у справі № 350/1980/19).

Така позиція неодноразово викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема, в постановах від 21.11.2018 р. у справі № 372/504/17, від 30.06.2020 р. у справі № 638/18231/15-ц, від 22.09.2020 р. у справі № 214/6174/15-ц, від 29.06.2021 р. у справі № 916/2813/18.

За правовими висновками, викладеними у постанові Верховного суду від 10.03.2021 р. у справі № 686/26093/19-ц, особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 р. у справі № 353/1096/16-ц.

У постановах Верховного Суду України від 15.05.2017 р. у справі № 6-2931цс16, від 29.11.2017 р. у справі № 753/481/15-ц, постановах Верховного Суду від 09.10.2019 р. у справі № 695/2427/16-ц, від 09.10.2019 р. у справі № 523/12186/13-ц зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 р. у справі № 447/455/17-ц.

Зважаючи на усе викладене вище, неведені законодавчі приписи і висновки Верховного Суду, а також враховуючи не доведення, на переконання суду, Позивачем належними і допустимими доказами відсутності Відповідачів у спірному житловому будинку понад строки, встановлені законом, без поважних причин, а відтак не доведення нею наявності передбачених законом підстав для визнання Відповідачів, у тому числі її колишнього чоловіка, під час шлюбу з яким був набутий цей будинок (побудований та отримано правовстановлюючі документи на нього), такими, що втратили право користування відповідним житловим приміщенням, тому суд дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

У разі відмови в позові судові витрати покладаються на Позивача (частина перша, пункт 2 частини другої статті 141 ЦПК України).

Зважаючи на складність справи та обсяг наявних у ній доказів складання повного рішення суду відкладено в межах десятиденного строку з дня закінчення розгляду справи (частина шоста статті 259 ЦПК України).

Керуючись Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», статтями 316, 317, 391, 405 ЦК України, статтями 150 ЖК України, статтями 12, 83, 89, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовити повністю.

З повним рішенням сторони можуть ознайомитись 14 грудня 2021 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається учасниками справи протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду або через Володарський районний суд Київської області. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 13 грудня 2021 року.

Суддя О. В. Ткаченко