Справа № 130/686/21
Провадження № 22-ц/801/2437/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Заярний А. М.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 рокуСправа № 130/686/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Оніщука В.В.,

суддів: Медвецького С.К., Копаничук С.Г.,

з участю секретаря судового засідання: Очеретної М.Ю.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Статус Дистрибьюшн»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Статус Дистрибьюшн» на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 21 вересня 2021 року, ухвалене у складі судді Заярного А.М., в залі суду,

встановив:

У березні 2021 року ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Статус Дистрибьюшн» про відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 24.01.2017 відбулася ДТП, в результаті якої водій ОСОБА_4 , керуючи автомобілем «ЗиЛ 130», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Короленка у м. Жмеринка, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_5 ..

Відповідно до вироку Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 17.10.2018 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та встановлено, що на момент дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_4 працював водієм у ТОВ «Статус Дистрибьюшн».

Цивільно-правова відповідальність власника «ЗиЛ 130», на момент ДТП, не була застрахована, у зв`язку з чим ТОВ «Юридична компанія «Відшкодування» в інтересах позивача, який діяв в інтересах своїх малолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подало до Моторного (транспортного) страхового бюро України заяву про виплату страхового відшкодування, в результаті чого на користь позивача виплачено 115 200,00 грн відшкодування у зв`язку із втратою годувальника.

В позові зазначено, що відповідач повинен нести цивільно-правову відповідальність як юридична особа, чиїм працівником була завдана шкода, і як законний володілець транспортного засобу.

В результаті ДТП, що спричинила смерть потерпілої ОСОБА_5 , напівсиротами залишились двоє малолітніх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Втрата матері виплинула на життя дітей, оскільки з раннього віку вони не зможуть відчути материнської любові. Діти відчули досить серйозний стрес та потрясіння, що відобразиться на їх свідомості.

З урахуванням наведеного, позивач звернувшись в суд з даним позовом, просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Статус Дистрибьюшн» на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 300 000 грн відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 21 вересня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Статус Дистрибьюшн» на користь ОСОБА_2 300 000 грн та на користь ОСОБА_3 300 000 грн відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки автомобілем «ЗиЛ 132», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_4 , який на час настання ДТП, що мала місце 24.01.2017 перебував у трудових відносинах з відповідачем має бути відшкодована відповідно до вимог ст. 1172 ЦК України.

При визначенні розміру шкоди судом враховано, що малолітні діти загиблої ОСОБА_5 , з огляду на вимоги ч. 2 ст. 1168 ЦК, є окремим суб`єктом відшкодування моральної шкоди. На час смерті матері дітям було п`ять та три роки, втрата матері вплинула на життя дітей, оскільки і в такому віці вони здатні відчувати моральні страждання та переживання, усвідомлюючи втрату рідної матері, розуміючи те, що вони втратили її назавжди та позбавлені можливості відчути материнську любов та турботу, проживати і виховуватись у повноцінній сім`ї.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ТОВ «Статус Дистрибьюшн» подано апеляційну скаргу у якій зазначено, що рішення суду першої інстанції є незаконним, ухваленим за неповного з`ясування обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, у апеляційній скарзі зазначено, що судом першої інстанції безпідставно не було взято до уваги такі документи як: копію наказу №13/01-1 від 13.01.2017; копію наказу №23/01-1 від 23.01.2017; копію договору позички транспортного засобу від 23.01.2017; копію заяви ОСОБА_4 ; копію табелю обліку використаного часу; пояснювальну записку ОСОБА_4 та наказ №30/01-1 від 30.01.2017, оскільки згідно вказаних документів водій, який спричинив ДТП, на час його скоєння - 24.01.2017 перебував у трудових відносинах з відповідачем, однак фактично не виконував свої службові обов`язки, так як у вказаний день у нього був вихідний, який було надано згідно ст. 107 КЗпП України за роботу в неробочий день.

Скаржником вказано, що автомобіль «ЗиЛ 132», державний номерний знак НОМЕР_1 , є власністю відповідача, однак під час скоєння ДТП вказаним транспортним засобом на відповідній правовій підставі володів саме ОСОБА_4 ..

Також у апеляційній скарзі зазначено, що заявлений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди є необгрунтованим та надмірно завищеним.

Крім того, судом першої інстанції не враховано той факт, що вина ОСОБА_4 у скоєнні ДТП не доведена, при цьому як ним особисто, так і ТОВ «Статус Дистрибьюшн», і МСТБУ відшкодовувались кошти на користь потерпілих. Також місцевим судом не враховано те, що у випадку задоволення позову, у відповідача виникне право регресного позову до ОСОБА_4 , який не є винною особою у скоєнні ДТП.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Представником позивача впродовж встановленого апеляційним судом строку надіслано на адресу суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, і тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав з підстав, викладених у ній.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, однак його представником - адвокатом Кульчицьким О.С. подано заяву про розгляд справи у відсутність позивача та його представника.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам не в повній мірі.

Так, судом встановлено, що 24.01.2017 по вул. Короленка у м. Жмеринка відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «ЗиЛ 130», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_4 та пішохода ОСОБА_5 ..

Згідно з копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 12).

Відповідно до копії вироку Жмеринського міськрайонного суду від 17.10.2018 ОСОБА_4 визнано винуватим за ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки (а.с. 3-6).

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного суду ухвала Вінницького апеляційного суду від 15.04.2019 щодо ОСОБА_4 скасована і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції (а.с. 65-67).

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень ухвалою Вінницького апеляційного суду від 14.04.2021 вирок Жмеринського міськрайонного суду від 17.10.2018 щодо ОСОБА_4 скасовано, а кримінальне провадження №0000034 по його обвинуваченню закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України (а.с. 58-64).

Відповідно до копій свідоцтв про народження серії НОМЕР_3 та НОМЕР_4 , батьками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 являються ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (а.с. 10-11).

Зі змісту позову вбачається, що ОСОБА_1 , діючи в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом про відшкодування моральної шкоди до Товариства з обмеженою відповідальністю «Статус Дистрибьюшн», як до юридичної особи, чиїм працівником була завдана шкода, і як до законного володільця транспортного засобу.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, є, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно з частиною першою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Частинами другою, п`ятою статті 1187 ЦК України визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

В абз. 1 п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець.

Виходячи із наведених норм права, шкода (в тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП, незалежно від вини водія, який виконував трудові обов`язки та керував автомобілем, що належить роботодавцю, на відповідній правовій підставі, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо водієм.

Як встановлено судом, 24.01.2017 ОСОБА_4 виконував свої трудові обов`язки водія, здійснюючи перевезення вантажу автомобілем «ЗИЛ 130», д.н.з. НОМЕР_1 .

В обгрунтування апеляційної скарги ТОВ «Статус Дистрибьюшн» з посиланням на ряд поданих ними документів, стверджує, зокрема те, що водій, який спричинив ДТП, на час його скоєння - 24.01.2017 перебував у трудових відносинах з відповідачем, однак фактично не виконував свої службові обов`язки, так як у вказаний день у нього був вихідний, який було надано згідно ст. 107 КЗпП України за роботу в неробочий день, і що під час скоєння ДТП вказаним транспортним засобом на відповідній правовій підставі володів саме ОСОБА_4 ..

Однак, колегія суддів вказані доводи апеляційної скарги до уваги не приймає, з огляду на наявність у матеріалах справи подорожнього листа №0438, відповідно до якого 24.01.2017 ОСОБА_4 виконував свої трудові обов`язки водія, здійснюючи перевезення вантажу автомобілем «ЗИЛ 130» з д.н.з. НОМЕР_1 , зокрема, 24.01.2017 виїхавши з гаража о 09:15 год. по маршруту Вінниця - Жмеринка (а.с. 83).

Також колегія суддів звертає увагу на те, що транспортний засіб, яким керував ОСОБА_4 - автомобіль «ЗИЛ 130», д.н.з. НОМЕР_1 належить ТОВ «Статус Дистрибьюшн», що учасниками справи не оспорюється, ОСОБА_4 перебуває із вказаним товариством у трудових відносинах, а також на те, що як вірно зазначено судом першої інстанції, про наявність вищевказаних документів на підтвердження не виконання ОСОБА_4 своїх службових обов`язків на дату скоєння ДТП, ТОВ «Статус Дистрибьюшн» раніше зазначено не було. При цьому, посилання скаржника на те, що подорожній лист було видано водію керівництвом ТОВ «Статус Дистрибьюшн» виключно для перестраховки уникнення проблем, жодними доказами не підтверджено, і взагалі вказане посилання не може слугувати підставою для відмови у стягненні з відповідача моральної шкоди.

Враховуючи наведене, зокрема забезпечення відповідачем ОСОБА_4 робочим місцем, надання йому для виконання трудових обов`язків транспортного засобу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що на момент скоєння ДТП між ТОВ «Статус Дистрибьюшн», як володільцем транспортного засобу і ОСОБА_4 існували трудові відносини, а тому відшкодування завданої малолітнім ОСОБА_2 та ОСОБА_3 моральної шкоди підлягає стягненню саме з відповідача.

Твердження скаржника про те, що вина ОСОБА_4 у скоєнні ДТП не доведена не може слугувати підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, з огляду на наступне.

Як зазначено вище, відповідно до вимог частин 2 та 5 статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Отже, обов`язок доведення покладено саме на власника або володільця джерела підвищеної небезпеки.

Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року №14-463цс18 (справа №210/5258/16-ц) та постанові Верховного Суду від 08 листопада 2018 року №61-44173св18 (справа №336/3665/16-ц).

Відтак, аргументи апеляційної скарги про те, що шкода спричинена не з вини водія, не є підставою для відмови у захисті порушеного права, оскільки за змістом зазначених норм матеріального права власник (володілець) джерела підвищеної небезпеки відповідає за шкоду без врахування вини, та може бути звільнений від такої відповідальності лише у випадку спричинення шкоди за наслідками непоборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди.

Обставин непереборної сили або умислу потерпілого судом не встановлено.

Частинами першою - третьою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другої цієї статті.

Пунктом 1 частини другої статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно зі статтею 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживають з нею однією сім`єю.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають такі обставини: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в заподіянні шкоди.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди малолітнім ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , суд першої інстанції звернув увагу на врахування глибини та тривалості моральних страждань малолітніх дітей, яких вони зазнали внаслідок смерті їх матері, та дійшов висновку про стягнення з ТОВ «Статус Дистрибьюшн» по 300 000 грн на кожну дитину відшкодування моральної шкоди.

Аналізуючи наявні у матеріалах справи докази і вимоги закону, що регулюють дані правовідносини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, не спростував наведені відповідачем аргументи та не навів достатніх мотивів для відшкодування моральної шкоди у заявленому розмірі.

У справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові №127/13341/20 від 01.12.2021.

При визначенні суми відшкодування моральної шкоди, суд звертає увагу на глибину та тривалість моральних страждань малолітніх дітей, яких вони зазнали внаслідок смерті їх матері, на характер та тяжкість завданої травми, наслідки та істотність вимушених змін у їхній життєвій ситуації, яка є непоправною, що спричинило та буде спричиняти протягом усього життя дітей їм душевні страждання. Відновити становище, яке існувало до смерті їх матері у житті дітей не можливо.

Разом з тим, суд звертає увагу на наступні обставини.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 14.04.2021 вирок Жмеринського міськрайонного суду від 17.10.2018 щодо ОСОБА_4 скасовано, а кримінальне провадження №0000034 по його обвинуваченню закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_4 в суді. (а.с. 58-64).

У вказаній ухвалі зазначено про те, що експертами не на всі питання надано відповіді, зокрема, на запитання «Чи мав водій технічну можливість запобігти наїзду в момент падіння пішохода?», «Щодо перебування дій водія транспортного засобу чи дій пішохода, а також стану дорожнього покриття у причинному зв`язку з виникненням ДТП?.

Окрім того, як вбачається з вироку Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 17.10.2018, потерпіла ОСОБА_6 , яка являється матір`ю загиблої, у судовому засіданні пояснила, що претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого не має. Вважає, що водій ОСОБА_4 не винен, оскільки дочка її - ОСОБА_5 впала. Потерпілий ОСОБА_1 зазначив, що претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого не має.

Також у вказаному вироку містяться пояснення експерта ОСОБА_7 , який зазначив, що швидкість автомобіля, яким керував обвинувачений складала 5 км/год.

Таким чином, з огляду на заявлені позивачем вимоги та з урахуванням встановлених у справі обставин, зокрема обставин за яких сталася дорожньо-транспортна пригода, стягненню на відшкодування заподіяної моральної шкоди підлягає сума у розмірі по 100 000 грн на кожного з дітей, в інтересах яких заявлено позов, що на думку суду є належним відшкодуванням у цьому випадку.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведені обставини, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ТОВ «Статус Дистрибьюшн» підлягає задоволенню частково, а рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 21 вересня 2021 року зміні в частині суми відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду заявлено майнову вимогу про стягнення з відповідача 600 000 грн у відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява підлягала оплаті судовим збором у розмірі 1 відсоток ціни позову - 600 000 грн, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму на одну працездатну особу, тобто 6 000 грн.

Оскільки рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині суми відшкодування моральної шкоди з 600 000 грн на 200 000 грн, то з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2 000 грн (200 000 грн х 1%).

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до пункту 6 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання апеляційної скарги на рішення суду судовий збір становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Відтак, подана ТОВ «Статус Дистрибьюшн» апеляційна скарга підлягала оплаті судовим збором в розмірі 9 000 грн (6 000 х 150%).

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, що у пропорційному співвідношенні становить 2/3 частини вимог апеляційної скарги, та враховуючи, що у даному випадку позивач звільнений від сплати судового збору в силу п. 2 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», судовий збір за перегляд справи в суді апеляційної інстанції, понесений відповідачем пропорційно задоволеним вимогам апеляційної скарги у розмірі 6 000 грн необхідно компенсувати відповідачу за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Статус Дистрибьюшн» задовольнити частково.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 21 вересня 2021 року змінити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Статус Дистрибьюшн» на користь ОСОБА_2 100 000 грн та на користь ОСОБА_3 100 000 грн відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Статус Дистрибьюшн» на користь держави 2 000 грн судового збору за подання до суду позовної заяви.

Судові витрати за подачу апеляційної скарги до суду компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Суддя-доповідач: В. В. Оніщук

Судді: С. К. Медвецький

С. Г. Копаничук