КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2021 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 369/3481/19

номер провадження: 22-ц/824/14766/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Осінчук Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 липня 2021 року у складі судді Ковальчук Л.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Шістнадцята Київська державна нотаріальна контора, про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним та скасування державної реєстрації права власності,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Шістнадцята Київська державна нотаріальна контора, про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним та скасування державної реєстрації права власності.

Позовна заява мотивована тим, що 20 листопада 2018 року державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Трапезніковою З.О. у спадковій справі № 136/2014 на ім`я ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом за реєстровим № 1-1113 після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , що належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 30 грудня 1983 року (1/6 частина) та на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 24 березня 1995 року (2/6 частини). Позивачка вказувала, що на підставі вказаного свідоцтва про право на спадщину за законом було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним № 44145803 від 20 листопада 2018 року та зареєстровано за відповідачем у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Зазначала, що їй належить на праві власності інша 1/2 частина житлового будинку АДРЕСА_1 .

Вказувала, що за життя її брат ОСОБА_3 26 червня 1996 року облив бензином вказаний вище житловий будинок по АДРЕСА_1 та підпалив його. В результаті пожежі будинок було знищено і залито пожежниками водою, внаслідок чого будинок став непридатним для експлуатації. Після цього ОСОБА_3 більше не з`являвся у будинковолодінні, ніколи в ньому не проживав та не цікавився ним, житловий будинок позивачка відбудовувала сама за власні кошти.

Зазначала, що оскільки це майно було фізично знищено, то ОСОБА_3 втратив право власності на 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 . На її прохання ОСОБА_3 відмовився припинити своє право власності на вказаний житловий будинок. Тому позивачка вважала, що свідоцтво про право на спадщину за законом від 20 листопада 2018 року, яке видане державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Трапезніковою З.О. на ім`я ОСОБА_2 , є недійсним, так як спадкове майно було вже знищено.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила:

визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 20 листопада 2018 року державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Трапезніковою З.О. у спадковій справі №136/2014 на ім`я ОСОБА_2 , зареєстроване в реєстрі за № 1-1113 на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 ;

скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 липня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити повністю, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинами справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано акт від 16 січня 1999 року, складений депутатом Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області Кобзарем Г.А. та акт від 11 лютого 2019 року, складений депутатом двадцять п`ятого виборчого округу Чабанівської селищної ради Адаменком Є.А., сусідами ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , якими встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 був зруйнований пожежею, він непридатний для експлуатації і подальшого використання та є таким, що має загрозу обвалення несучих конструкцій. У зв`язку з цим, його рекомендовано до вилучення з обліку та подальшого знесення. Вказані обставини підтвердили і допитані в суді свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_5 . Тому, на думку позивачки, вона довела належними та допустимими доказами, що спірне майно, яке було успадковане відповідачем, на час смерті спадкодавця не існувало і право власності спадкодавця на це майно на момент його смерті припинилось.

Відповідач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, врахувавши доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачка ОСОБА_1 є власником 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , на підставі:

1/6 частина - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою Київською обласною державною нотаріальною конторою 30 грудня 1983 року за реєстровим № 8640, зареєстрованого Києво-Святошинським БТІ 04 червня 1997 року в реєстровій книзі за № 99;

2/6 частин - на підставі договору дарування, посвідченого Першою Київською обласною державною нотаріальною конторою 24 березня 1995 року за реєстровим № 2-2488, зареєстрованого Києво - Святошинським БТІ 04 червня 1997 року в реєстровій книзі за №99.

Власником іншої 1/2 частини вказаного житлового будинку був ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач ОСОБА_2 є сином померлого ОСОБА_3 .

04 березня 2014 року ОСОБА_2 подав до Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті свого батька ОСОБА_3

20 листопада 2018 року державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори видано на ім`я відповідача ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом за реєстровим № 1-1113 на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , яка належала померлому ОСОБА_3 .

Згідно з витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20 листопада 2018 року, право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 було зареєстровано за відповідачем на підставі свідоцтва про право на спадщину, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) за індексним №44145803 від 20 листопада 2018 року.

Також судом заслухано покази свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_5 .

Відповідно до положень ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права (п.1 ч.2 ст.16 ЦК України).

Згідно з положеннями ст.328 ЦК України (у редакції, чинній на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 ) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою не надано належних, достовірних та допустимих доказів того, що спірне майно, яке було успадковано відповідачем, на час смерті не існувало і право власності спадкодавця на це майно на момент його смерті припинилось. Показами свідків та актами обстеження житлових умов такі обставини не можуть бути доведені. Тому суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що у спадкодавця на час його смерті не існувало права власності на спадкове майно, а інших доказів, які б вказували на недійсність оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 листопада 2018 року, позивачкою не надано.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону, що регулюють правовідносини, які виникли між сторонами.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначала, що житлового будинку АДРЕСА_1 , 1/2 частина якого була успадкована відповідачем, на час смерті спадкодавця не існувало, унаслідок його знищення винними діями останнього. Тому вважала, що право власності спадкодавця на це майно на момент його смерті припинилось на підставі ст.ст. 346, 349 ЦК України.

Згідно з ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 17 січня 2019 року у справі №708/254/18 дійшов висновку, що ст.346 ЦК України передбачені підстави припинення права власності на майно, яке припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Згідно з положеннями ст.349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.

Аналіз зазначених норм закону дає підстави для висновку про те, що умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно вимог ст.349 ЦК Украйни є наявність встановленого факту знищення майна, а також відповідної заяви власника майна про внесення змін до державного реєстру.

Документами, які підтверджують знищення майна, можуть бути матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ України, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна тощо.

Згідно з приписами ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог ст.ст.76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

У відповідності до ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування у цивільній справі, як і судове рішення, не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначаючи про те, що у результаті пожежі ОСОБА_3 втратив право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 з об`єктивних причин, які полягають у фізичному знищенні будинку 26 червня 1996 року, внаслідок чого видане відповідачу свідоцтво про право на спадщину за законом від 20 листопада 2018 року після смерті ОСОБА_3 на вказане майно є недійсним, позивачка ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин.

Так, акт від 16 січня 1999 року, складений депутатом Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області Кобзарем Г.А. та акт від 11 лютого 2019 року, складений депутатом двадцять п`ятого виборчого округу Чабанівської селищної ради Адаменком Є.А., сусідами ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , на які позивачка посилається як на підставу для задоволення позовних вимоги, не є належними та допустимими доказами, що безспірно підтверджують факт знищення вказаного вище житлового будинку.

Доказів звернення співвласників або одного із співвласників спірного нерухомого майна до компетентних державних органів із заявою щодо припинення права власності, у зв`язку із його знищенням, позивачка ОСОБА_1 суду не надала і таких доказів матеріали справи не містять.

При цьому, колегія суддів враховує, що вказані вище документи датовані 16 січня 1999 року та 11 лютого 2019 року, проте як стверджує позивачка, житловий будинок було знищено 26 червня 1996 року під час пожежі.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що як право власності ОСОБА_1 , так і право власності померлого ОСОБА_3 , на спірне майно, було зареєстроване Києво-Святошинським бюро технічної інвентаризації 04 червня 1997 року, що спростовує доводи позивачки про те, що житловий будинок АДРЕСА_1 був знищений 26 червня 1996 року.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Проаналізувавши надані позивачкою докази на підтвердження позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що вони не свідчать про наявність обставин справи, на які посилається ОСОБА_1 .

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи та обставини, на які посилається позивачка в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах, яким судом дана належна правова оцінка.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: