н/п 2/490/998/2020 Справа № 490/5021/19
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2021 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді - Черенкової Н.П.,

при секретарі - Павленко Т.Ю.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Соколової .О.,

представник третьої особи -Батовської Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, третя особа - Орган опіки та піклування в особі служби у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради,-

ВСТАНОВИВ:

І. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2019 року ОСОБА_1 ( на теперішній час ОСОБА_1 )звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила позбавити відповідача батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа- Служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради.

Позов мотивований тим, що відповідач є батьком вказаної дитини, яка народилась від шлюбу з ОСОБА_2 .

Після розірвання шлюбу відповідач проживає окремо, та рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 01.02.2011 року з нього на її користь стягнуто аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Однак, ОСОБА_2 ухиляється від утримання дитини та виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Не піклується про її духовний розвиток, підготовку до самостійного життя, має заборгованість по аліментам.

За весь час жодного разу не цікавився у працівників дошкільного закладу, який відвідує син про його успіхи, з дитиною не спілкується, втратив зв`язок з дитиною.

Така поведінка батька свідчить про ухилення від виховання своєї дитини, відсутність участі у вихованні та утриманні, самоусунення від виконання своїх батьківських обов`язків, оскільки проживає окремо, позивач_і просила задовольнити позовні вимоги.

Хід справи та процесуальні дії суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи від 07.06.2019 року даний позов переданий на розгляд судді Черенковій Н.П.

Після виконання приписів ст.ст. 27,187 ЦПК України, ухвалою від 27.06.2019 року відкрито загальне позовне провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання на 16.10.2019 року.

Із-за неявки сторін, слухання справи відкладено на 03.12.2019 року.

У зв`язку з ненаданням висновку Органом опіки та піклування, слухання справи відкладено на 24.02.2020 року.

21.02.2020 року від ОСОБА_2 надійшов відзив, у якому він просив відмовити у задоволенні позовних вимог та вказав наступне.

Після розірвання шлюбу між ними склалися неприязні стосунки. ОСОБА_1 вимагала, щоб він та його родина спілкувались із сином тільки в її присутності та на території її місця проживання у визначений нею час, що викликало постійні суперечки, ініціатором яких була позивач.

Зазначена ситуація негативно впливала на психоемоційний стан сина, тому був змушений припинити спілкування з сином, що не є винною дією щодо відсутності зустрічей з ним. Наявність конфлікту між сторонами, як колишнім подружжям. які створили нові сім`ї та не можуть дійти порозуміння у питаннях виховання спільної дитини. Не є підставою для позбавлення його батьківських прав. Аліменти сплачує, виходячи із матеріального стану.

Окрім того, Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини.

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Оскільки позбавлення батьківських прав є виключною мірою, тільки тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків, а це спростовується вищевикладеним ним, то і просив у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою суду від 06.05.2020 року постановлено про витребування висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Надана можливість сторонам надати докази щодо підтвердження вимог та заперечень. Підготовче судове засідання закрито та справу призначено до судового розгляду на 03.07.2020 року.

Слухання справи неодноразово відкладалось.

Ухвалою суду від 24.12.2020 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів та допиту свідків. Постановлено про витребування з головного центру обробки спеціальної інформації Адміністрації Державної прикордонної служби України інформації про перетинання державного кордону України за період з 01.01.2010 року по 01.06.2020 року ОСОБА_2 , а також допиту у якості свідків неповнолітнього ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , представника школи- ОСОБА_7 .

Даною ухвалою суду також задоволено клопотання представника відповідача про витребування від Центрального відділу ДВС розрахунок заборгованості зі сплати аліментів боржником ОСОБА_2 , та оголошена перерва у судовому засіданні.

09.02.2021 року на адресу суду надійшла відповідь Головного центру обробки спеціальної інформації Державної Прикордонної служби України.

10.02.2021 року Центральним відділом ДВС направлено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів станом на 01.02.2021 року.

Миколаївською міською радою наданий висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його сина ОСОБА_4 , 2009 року народження, соціально-психологічний висновок Миколаївського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, а також витяг з рішення №2 від 04.02.20209 року засідання комісії з питань захисту прав дитини виконкому Миколаївської міської ради.

У судовому засіданні позивач, її адвокат позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, викладених у позові, та просили про їх задоволення.

Відповідач та його представник до судового зсідання не з`явились, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

Представник третьої особи підтримала висновок щодо недоцільності позбавлення батьківських прав, та вважала, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Судом постановлено про розгляд справи у відсутності відповідача та його представника, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України.

Судом допитані у якості свідків ОСОБА_5 ОСОБА_6 , та неповнолітній син ОСОБА_4 у присутності педагога ОСОБА_8 .

Обставини справи, встановлені судом.

ОСОБА_1 (на теперішній час ОСОБА_1 ) та ОСОБА_2 знаходились у шлюбі з 26.07.2008 року. Від шлюбу сторін, ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_4 .

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 14.12.2010 року шлюб між сторонами розірвано.

У вказаному рішенні, яке набрало законної сили зазначено наступне. В сім`ї склались ненормальні взаємовідносини внаслідок несумісності характерів. Різних поглядів на життєві проблеми та шляхи їх вирішення. Подружні стосунки припинені.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 01.02.2011 року постановлено про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У розмірі 1/4 частини зі всіх видів заробітку. Але не менше 30% прожиткового мінімуму для особи відповідного віку щомісяця. починаючи з 10.11.2010 року і до його повноліття.

26.04.2011 року виданий виконавчий лист на виконання рішення суду. За даними виконавчого листа, ОСОБА_1 зареєстрована у АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 - АДРЕСА_2 .

На даний час відповідач зареєстрований та проживає окремо-по АДРЕСА_3 з 2015 року.

За даними Центрального відділу ДВС у м. Миколаєві Південного Міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Одеса), аліменти ОСОБА_2 сплачує не в повному обсязі, у зв`язку з чим наявна заборгованість.

ОСОБА_1 вступила до шлюбу з ОСОБА_9 18 січня 2020 року та змінила прізвище на ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 18.01.2020 року (актовий запис № 33 ).

За соціально-психологічним висновком Миколаївського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді від 08.11.2019 року за номером 17-27, за результатами даних проективного інтерв`ю, проектних методик вивчення сімейних стосунків, тесту Бене Антоні та Шкали прив`язаності дитини до членів своєї сім`ї було встановлено, що дитина як свою сім`є сприймає себе, матір ОСОБА_1 та бабусю з маминого боку.

Відношення ОСОБА_4 до батька є емоційно відчуженими, при питаннях, пов`язаних з батьком, спостерігається байдужість та спокій. Результати психодіагностичного дослідження відображають стан відношення дитини до батька на момент діагностики та можуть змінюватись під впливом зовнішніх факторів, оскільки дитяча психіка є нестабільною субстанцією та дитина може підпадати під вплив дорослих, яким довіряє.

Відповідно до висновку міської ради, наданого як органом опіки та піклування, від 18 лютого 2020 року № 885/02.02.01-22/25/14/20, ОСОБА_2 з травня 2015 року знаходиться за кордоном. За даними Центрального відділу ГУНП у Миколаївській області характеризується позитивно, до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувався.

У своєму поясненні від 28.01.2020 року батько дитини повідомив, що після розлучення спілкувався з сином до 2,5 років, забезпечував його та надавав грошову допомогу безпосередньо його матері. Після поновлення стосунків з першою дружиною, відносини з ОСОБА_1 погіршились, вона почала чинити перешкоди у спілкуванні з сином. У зв`язку з постійними конфліктами, він прийняв рішення перервати спілкування, щоб дитина не знаходилась в напруженій ситуації, та не була свідком постійних конфліктів, та продовжує виплачувати аліменти.

ОСОБА_2 категорично заперечує проти позбавлення його батьківських прав. Йому надана консультація щодо визначення порядку його участі у вихованні дитини.

Дане питання розглядалось 04.02.2020 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини. У зв`язку із не достатньою доказовою базою щодо ухилення батьком від виконання своїх обов`язків, комісією рекомендовано підготувати висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують своїх батьківських обов`язків, батькові надано можливість налагодити відносини з сином, та в повному обсязі виконувати свої батьківські обов`язки.

Посилаючись на викладене, та приписи статей 19,164,165 СК України, орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 у відношенні сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Допитана у якості свідка ОСОБА_6 пояснила суду, що лише один раз, коли ОСОБА_4 було 4 роки, бачила під час гуляння дітей у дворі, як ОСОБА_2 проїхав, та до сина не підійшов. При цьому, безпосередньо їй, ОСОБА_4 повідомив, що ніколи не хотів бачити батька та і не бачив його.

Допитана у якості свідка ОСОБА_5 пояснила суду, що відвідувала сім`ю лише на свято Різдва. Відомо від позивачки, що батько дитини знаходиться за кордоном, та від нього немає жодної ініціативи щодо побачень із сином.

Допитаний у присутності педагога ОСОБА_8 , у якості свідка неповнолітній ОСОБА_4 , 2009 року народження, пояснив суду, що не бачить батька, не спілкується з ним, та не хоче його бачити, бо мати та бабуся з боку матері забезпечують його цілком, та у спілкуванні з батьком та бабусею з боку батька не бажає , та у спілкуванні з ними не вбачає потреби. При цьому, неповнолітній в емоційній формі виявив бажання «звільнення» від батька та бабусі, бо хоче разом з матір`ю виїхати до Туреччини.

За даними Головного Центру обробки спеціальної інформації Державної Прикордонної служби України від 09.02.2021 року, за наявною базою даних щодо перетину державного кордону України ОСОБА_2 наявна інформація про перетин кордону останнім у період 2018-2019 років, іншої інформації немає. Окрім того, відповідно до п. 29 Положення про базу даних «відомості про осіб, які перетнули державний кордон України», інформація у базі даних осіб щодо відомостей про громадян України, іноземців та осіб без громадянства, зберігаються протягом п`яти років.

ІІ. Мотиви з яких виходить суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

У справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; хронічно зловживають алкоголем або наркотиками; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.

Суд виходить з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках, при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити в позові про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад.

Згідно із статтею 18 Закону України "Про охорону дитинства", держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Суд виходить з того, що судом на перше місце ставляться "якнайкращі інтереси дитини", оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Водночас позбавлення батьківських прав батька щодо неповнолітньої дитини є крайнім заходом впливу.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 592/17972/19.

ВС зазначив, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Також ВС наголосив, що Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (параграф 100).

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

За приписами ст. ст. 76 -81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу.

При цьому, позивач не довела, у чому саме полягає свідоме та умисне ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, та є таким, що порушує інтереси дитини.

Посилання на існування заборгованості по аліментам та невідвідування відповідачем навчального закладу дитини у повній мірі не може свідчити про ухилення батька від виконання свого обов`язку, що відповідає правовій позиції Верховного Суду у справі № 465/3694/14-ц від 16.01.2019 року, позиції Верховного Суду по справі №465/3694/14-ц від 16 січня 2019 року, та постанові від 24.10.2018 року по справі № 761/2855/17).

Суд приходить до висновку, що слід відмовити в задоволенні позову, оскільки відсутні докази винної поведінки відповідача та свідомого нехтування нею своїх батьківських обов`язків.

Суд бере до уваги, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України", пункт 49).

З огляду на встановлені обставини справи щодо поведінки батька дитини, відносини, які склалися між подружжям,суд вважає, що відсутні підстави для застосування до відповідача крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав.

Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано "необхідним у демократичному суспільстві", воно повинно бути обґрунтовано "гострою соціальною необхідністю". Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи.

При цьому суд при наданні правової оцінки висновку органу опіки та піклування вважає, що вказаний висновок зроблений на підставі зібраних доказів, враховані всі обставини та наданих доказів, а тому є достатньо обґрунтованим, відповідає балансу інтересів сторін, інтересам дитини на можливість збереження сімейних зв`язків, оскільки у матеріалах справи відсутні дані про обставини, які б свідчили про винну поведінку відповідача щодо дитини, свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов`язками. Відповідач не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з нею сімейних відносин не відповідає інтересам дитини.

Крім того, обставини, на які посилається позивач як на підставу заявленого позову, а саме невиконанняОСОБА_2 батьківських обов`язків, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Так, встановивши відсутність фактів злісного нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками щодо сина, врахувавши бажання батька спілкуватись з дитиною, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує й бажає брати участь у вихованні дитини, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав відповідача щодо його сина.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

ІІІ. Щодо судових витрат

За приписами ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать: витрати на професійну правничу допомогу; пов1язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведення експертизи; пов`язані із витребуванням доказів, проведенням огляду доказів, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи.

Згідно ст. 141 ЦПК України. судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови у задоволенні позову на позивача.

За приписами ч.7 ст. 141 ЦПК України, у разі залишення позову без задоволення, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави.

За такого, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 141, 263 - 265 ЦПК України

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, третя особа - Орган опіки та піклування в особі служби у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 13 грудня 2021 року

Суддя : Черенкова Н.П.