Справа № 457/1282/20 Головуючий у 1 інстанції: Марчук В.І.
Провадження № 22-ц/811/1707/21 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів Ванівського О.М., Крайник Н.П.,

при секретарі Ждан К.О.

з участю представника третьої особи Бега О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 12 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування у справах дітей Трускавецької міської ради, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернувся до Трускавецького міського суду Львівської області із позовом до ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування у справах дітей Трускавецької міської ради.

Позов мотивований тим, що згідно з рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 04 червня 2020 року визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 за реєстровим № 894 від 24 грудня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу Кенц-Березюк І.М.; скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за реєстровим № 894 від 24 грудня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу Кенц-Березюк І.М., а також витребувано з володіння ОСОБА_2 однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 . Відповідно до ухваленого рішення ним здійснено реєстрацію права власності на однокімнатну квартиру за вищевказаною адресою. Відповідачка не бажає добровільно знятися з реєстраційного обліку, що перешкоджає йому у повній мірі користуватися об`єктом права власності. Між сторонами по справі жодних договорів найму на проживання у спірному житловому приміщенні не укладалося, а ОСОБА_2 перешкоджає йому користуватися та володіти квартирою, що порушує його права як власника. Просить визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 та виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 12 січня 2021 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Виселено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 1681 грн. 60 коп. судового збору.

Рішення суду в апеляційному порядку через свого представника ОСОБА_1 оскаржила ОСОБА_2 . Вважає рішення суду незаконним та необгрунтованим. Вважає відсутніми підстави для визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, так як встановлено, що вони є членами сім`ї власника спірної квартири. Звертає увагу, що позивачем не надано суду жодного доказу, який би підтверджував факт непроживання відповідача з малолітньою дитиною понад рік у спірній квартирі. Окрім того вважає, що судом не взято до уваги ту обставину, що ОСОБА_2 не має жодного іншого житла, окрім спірної квартири. Також звертає увагу на відсутність в матеріалах справи висновку органу опіки та піклування у справах дітей Трускавецької міської ради щодо розв`язання даного спору, що є грубим порушенням прав дитини. В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 12 січня 2021 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

25 серпня 2021 року від представника позивача ОСОБА_5 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін. Зазначає, що у позивача та відповідача відсутні ознаки, яким повинен бути зв`язок між ними для того, щоб вони вважались сім`єю, оскільки спільно не проживають і не проживали, не пов`язані спільним побутом, ніколи не вели спільного господарства. А тому, у позивача як власника житлового приміщення є право вимагати захисту порушеного права власності. Окрім того, зазначає, що малолітня дитина ОСОБА_4 жодним чином не позбавлена житла, оскільки являється власницею квартири АДРЕСА_2 .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника третьої особи ОСОБА_6 , перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач є власником спірного житла, а відповідачка не має жодних правових підстав для користування даним майном. Проживання відповідача, без відповідних правових підстав у спірній квартирі суперечить правам позивача. У позасудовому порядку відповідачка добровільно не звільняє жиле приміщення. Відмова останнньої від звільнення житла є підставою для захисту власником своїх прав у судовому порядку. Тому вимога про визнання відповідачки ОСОБА_2 разом із малолітньою членкинею її сім`ї такими, що втратили право на користування спірною квартирою, підлягає задоволенню.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Постановою Верховного Суду від 12 лютого 2020 року рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 14 грудня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 08 липня 2019 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Трускавецького міського нотаріального округу Кіселичник І. М., про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності - відмовлено /а.с. 17-22/.

Відповідно до рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 04 червня 2020 року визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 за реєстровим № 894 від 24 грудня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу Львівської області Кенц-Березюк І.М.; скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , зареєстровану на підставі договору купівлі-продажу квартири від 24.12.2019 року за реєстровим № 894, посвідчений приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу Львівської області Кенц-Березюк І.М.; витребувано з володіння ОСОБА_2 однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 /арк. справи 9-15/. Зазначене рішення набрало законної сили 07 серпня 2020 року.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 є одноосібним власником квартири АДРЕСА_1 , що вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 228290123 від 16 жовтня 2020 року.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За змістом зазначеної норми, право членів сім`ї особи на користування жилим приміщенням, що належало їй на праві приватної власності, є похідним від права останньої на користування зазначеною жилою площею і із втратою нею права власності члени її сім`ї втратили право на користування відповідним житлом.

Вказана правова позиція висловлена також у Постанові Верховного суду України від 5 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, яку вірно враховано місцевим судом, та від висновків викладених у ній, станом на момент ухвалення рішення Велика Палата Верховного Суду не відходила.

Аналогічна правова позиція неодноразово підтримана Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у справах: № 490/13776/13-ц (постанова від 23 січня 2018 року); №461/3031/14-ц (постанова від 23 січня 2018 року); №756/1727/16-ц (постанова від 25 квітня 2018 року); № 595/1271/16-ц (постанова від 15 серпня 2018 року); № 465/8613/13-ц (постанова від 27 березня 2019 року), що в силу вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України також враховується судами.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частина перша ст.321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини першої ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини першої ст.і 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Однією із підстав припинення сервітуту, у тому числі особистого, згідно із пунктом четвертим частини першої ст. 406 ЦК України, є припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

У пунктах 38, 92 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зроблено висновок, що негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу, поки триває порушення.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Встановивши, що ОСОБА_2 не є власником квартири АДРЕСА_1 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вона втратила право користування спірною квартирою, і таке право користування втратила також і члени її сім`ї - малолітня ОСОБА_4 ,

Колегія суддів звертає увагу також на той факт, що малолітня ОСОБА_4 має у власності квартиру АДРЕСА_2 , яка була подарована їй позивачем ОСОБА_3 , що підтверджується листом приватного нотаріуса Трускавецького міського нотаріального округу Кіселичник І.М. № 33/01-16 від 27.07.2020 року, а тому втрата права користування житловим прміщенням, не призведе до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітньої ОСОБА_4 .

За вищенаведеного колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідачі проживають у житлі позивача без законних чи договірних підстав, не належать до жодної з категорій осіб, перелічених у ст.ст. 109-116 ЖК України, виселення яких повинно здійснюватися з наданням іншого житлового приміщення, тому позов про виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення поданий згідно із Законом є співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Згідно норм ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а Трускавецького міського суду Львівської області від 12 січня 2021 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 12 січня 2021 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 29 грудня 2021 року

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Н.П. Крайник