Справа № 134/1552/21
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 грудня 2021 року Крижопільський районний суд

Вінницької області

в складі: головуючого судді: Зарічанського В.Г.

з участю секретаря: Балюх О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Крижопіль справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що 21 квітня 2021 року між відповідачами був укладений договір про відступлення права вимоги. Відповідно до пунктів 1 та 4 Договору його предметом є оплатне відступлення права вимоги в розмірі 5500,00 доларів США у ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого в АДРЕСА_1 належне первісному кредиторові, належне первісному кредиторові на підставі договору позики, укладеного між первісним кредитором та боржником, шляхом оформленням останнім розписки від 12.11.2018.

Згідно з п. 4 Договору відступлення права вимоги здійснене за 5500,00 доларів США, які були отриманні відповідачами. Позивач вважає, що укладений даний договір про відступлення права вимоги, підлягає визнанню недійсним, оскільки він суперечить Закону України «Про валюту і валютні операції». Позивач та його представник в судове засідання не зявились, надіслали суду заяву про розгляд справи у їхню відсутність. Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в поданому до суду відзиві та у задоволенні позовних вимог просили відмовити. Вказали, що між ОСОБА_1 , як позичальником, та ОСОБА_2 , як позикодавцем, 12 листопада 2018 року укладено договір позики.

На підтвердження укладеного договору позики ОСОБА_1 надано Розписку від 12 листопада 2018 року відповідно до умов якої останній позичив у ОСОБА_2 5 000,00 доларів США. При цьому ОСОБА_1 зобов`язався повернути позику в валюті позики до 01 серпня 2019 року в розмірі 5 500,00 доларів США. Станом на 21.04.2021 року позику за розпискою не було повернуто.

Між ОСОБА_3 , як новим кредитором та ОСОБА_2 , як первісним кредитором, укладено Договір про відступлення права вимоги від 21 квітня 2021 року, відповідно до умов якого ОСОБА_2 відступив, а ОСОБА_3 набув право вимоги в розмірі 5 500,00 доларів США за розпискою.

Відповідно до п. 5 Договору про відступлення права вимоги від 21 квітня 2021 року, ч. 2 ст. 518 Цивільного кодексу України повідомлено про заміну кредитора в зобов`язанні за Розпискою від 12 листопада 2018 року даною ОСОБА_2 з останнього на ОСОБА_3 .

Листами від 28.04.2021 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 повідомили ОСОБА_1 про переведення права вимоги з ОСОБА_2 на ОСОБА_3 . Правомірність укладення договору про відступлення права вимоги було оспорено позивачем виключно після того, як ОСОБА_3 було подано позовну заяву про стягнення заборгованості.

Разом з цим, позивачем не доведено порушення його прав, законних інтересів, спричинення збитків тощо внаслідок укладення оспорюваного договору.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином.

Оспорюваний договір повністю відповідає положенням вказаних статей.

Відповідно до висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського викладеного в Постанові по справі № 916/1410/19 якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносин факторингу немає, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (ч. З ст. 656 ЦК України). Під час укладання оспорюваного договору було дотримано вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинення правочинів, а позивач не довів факту заподіяння йому шкоди у зв' язку з укладанням вищезгаданого договору. Таким чином, переведення права вимоги є правомірним. Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд прийшов до наступного висновку. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів зазначений у ст.16 ЦПК України. Відповідно до ст.20 ЦПК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. За змістом п.2 ч.2 ст.16 ЦПК України, одним із способів захисту порушеного права є визнання правочину недійсним. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до розписки від 12.11.2018 позивач позичив у відповідача ОСОБА_2 5000,00 доларів США, та зобовязувався повернути кошти до 01.08.2019 в сумі 5500,00 доларів США.

Згідно договору від 21.04.2021 між відповідачами був укладений договір про відступлення права вимоги. Листами від 28.04.2021 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 повідомили ОСОБА_1 про переведення права вимоги з ОСОБА_2 на ОСОБА_3 .

Звертаючись до суду з позовом, Позивач зазначає, що оспорюваний договір відступлення права вимоги від 21.04.2021 вчинений Відповідачами має бути визнаний недійсним.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами 1, 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Разом з цим, позивачем не доведено порушення його прав, законних інтересів, спричинення збитків тощо внаслідок укладення оспорюваного договору.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Оспорюваний договір повністю відповідає положенням вказаних статей. Відповідно до висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського викладеного в Постанові по справі № 916/1410/19 якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносин факторингу немає, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (ч. З ст. 656 ЦК України).

Жодна норма чинного законодавства не містить заборони на відступлення права вимоги в зобов`язаннях у валюті.

За правилами статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статями 514, 516 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов' язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов' язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов' язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків.

Аналіз наведених норм права дає можливість зробити висновок про те, що уступка права вимоги стосується виключно заміни сторони (кредитора) у зобов`язанні, не впливає на зміст самого зобов`язання, і заміна сторони у зобов`язанні ніяким чином не порушує права та інтереси боржника.

Під час укладання оспорюваного договору було дотримано вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинення правочинів, а позивач не довів факту заподіяння йому шкоди у зв' язку з укладанням вищезгаданого договору.

Таким чином, переведення права вимоги є правомірним.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного суду у складі колеги суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.09.2019 по справі № 757/40858/17-ц.

Більше того, укладення оспорюваного договору відступлення права вимоги не підпадає під ознаки здійснення валютної операції, оскільки за вказаним договором передавалась не заборгованість, предметом якої є валютні цінності, а право вимоги такої заборгованості з третьої особи, тобто, відбулось відступлення права вимоги, а не переведення валютного боргу. Такого ж висновку щодо правової природи спірного договору дійшов Верховний Суд у постанові від 13 лютого 2019 року у справі № 522/18180/15-ц.

За таких обставин суд прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним оскаржуваного правочину, в зв`язку з чим відмовляє у задоволені позову за недоведеністю та безпідставністю вимог. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Розглянувши справу повно, всебічно, об`єктивно та неупереджено, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити .

Керуючись статтями 15, 16, 203, 204, 215, 1077, 1079 ЦК України, статтями 1-23, 76-81, 95, 131, 141, 258-259, 264-265, 352, 353, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, відмовити. Надати відповідачам пять днів з дня отримання рішення суду для подачі доказів щодо понесених судових витрат. Апеляційна скарга на рішення може бути подана до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: