Справа № 265/8247/21
Провадження № 2/265/1743/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

13 грудня 2021 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді - Козлова Д. О.,

при секретарі - Дрьомовій О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу № 265/8247/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє також в інтересах малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради,

за участі позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - Кашуба Н. О. , -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача, адвокат Кашуба Н. О., звернулась із вказаним позовом до суду, обґрунтовуючи його тим, що ОСОБА_1 є власником кв. АДРЕСА_1 , разом з яким у такому жилому приміщені зареєстровані, але фактично не мешкають колишня дружина позивача, ОСОБА_2 , та спільні для сторін діти, ОСОБА_4 , 2014 р. н., та ОСОБА_1 , 2012 р. н., які в 2014 році добровільно виїхали з квартири позивача та мешкають окремо від нього. В подальшому відповідачка одружилась та на даний час мешкає з доньками у будинку свого нового чоловіка. Особистих речей у спірній квартирі відповідачки та їх дітей немає. Натомість, в утриманні житла, оплаті комунальних послуг та проведенні поточного ремонту відповідачка участі не бере. Таким чином вважав, що відповідачка та її діти втратили право користування кв. АДРЕСА_1 . На підставі переліченого просив суд визнати ОСОБА_2 та малолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_3 такими що втратили право на користування кв. АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні ОСОБА_1 позовні вимоги повністю підтримав, не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення по справі. При цьому він надав суду пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві, додаючи, що після розлученні із відповідачкою до 2018 року підтримував із нею та спільними доньками зв`язок. Однак з 2018 року, коли ОСОБА_2 зі спільними доньками виїхала до тимчасово непідконтрольної Україні території Донецької області, більше він не чув та не бачив дітей та відповідачки. З того часу інформація про місце знаходження ОСОБА_2 та доньок, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , йому невідома. Зі слів спільних з відповідачкою знайомих йому відомо, що ОСОБА_2 створила нову родину.

Представник позивача, адвокат Кашуба Н. О., повністю підтримуючи доводи ОСОБА_1 , вказувала, що існують законні підстави для задоволення поданого ним позову.

Відповідачка, ОСОБА_2 , в судове засідання не з`явилась повторно за невідомих причин, будучи належним чином про час та місце розгляду справи повідомленою.

Представник Органу опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради, яка діє на підставі довіреності, Кибенко Т. Є. , у судове засідання не з`явилась, надавши клопотання про розгляд справи за її відсутності, врахувавши висновок органу опіки та піклування з приводу доцільності позбавлення права користування житлом малолітніх дітей.

Згідно із ч. 4 ст. 223 ЦПК суд ухвалив заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Суд, вислухавши учасників процесу, які з`явились, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного вмотивування.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 11 листопада 2011 року, посвідченого нотаріально, реєстр № 3456, є власником двокімнатної кв. АДРЕСА_1 , що також підтверджується витягом про державну реєстрацію прав від 13 грудня 2011 року та технічним паспортом на вказану нерухомість.

На підставі свідоцтва про народження, виданого 25 липня 2012 року Орджонікідзевським відділом державної РАЦС Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 679, вбачається, що ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками якої вказані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

За свідоцтвом про народження, виданим 13 серпня 2014 року Орджонікідзевським відділом державної РАЦС реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 691, вбачається, що ОСОБА_4 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками якої вказані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Згідно із рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 14 грудня 2015 року вбачається, що шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 25 лютого 2012 року, актовий запис № 9, був розірваний 24 грудня 2015 року на підставі набуття законної сили вказаним рішенням суду.

Відповідно до відомостей Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 18 червня 2020 року та від 1 листопада 2021 року вбачається, що по АДРЕСА_1 окрім позивача також зареєстровані відповідачка, ОСОБА_2 , з 2012 року, а також малолітні ОСОБА_3 з 2012 року та ОСОБА_4 з 2014 року.

При цьому за інформацією відділу поліції № 2 Маріупольського районного управління поліції ГУ НП в Донецькій області від 9 листопада 2021 року вбачається, що ОСОБА_2 , а також малолітні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за свідченнями сусідів тривалий час не мешкають по АДРЕСА_1 .

Свідок ОСОБА_10 , допитана у судовому засіданні, вказувала суду, що вона з 2016 року мешкає із позивачем у цивільному шлюбі по АДРЕСА_1 , тому стверджувала, що за вказаною адресою відповідачка із малолітніми доньками, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , не мешкають увесь цей час, де також відсутні будь-які речі таких осіб. Місце знаходження ОСОБА_2 та її доньок їй невідоме.

Свідок ОСОБА_11 зазначила в суді, що знає позивача з 2016 року по роботі та іноді буває у нього вдома, тому стверджувала, що ніколи не бачила відповідачку та її доньок по АДРЕСА_1 , та де вони можуть перебувати свідку також не відомо.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 1, 4 ст. 156 Житлового кодексу (далі - ЖК) члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу.

На підставі ч. 2 ст. 64 ЖК до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, а із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

На підставі ст. 405 ЦК члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Стаття 3 СК визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом та мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом.

В контексті ст. 405 ЦК вимога спільного проживання є додатковою і має обов`язковий характер. Тому можна виділити такі умови, за наявності яких особа матиме право на користування житлом поряд з власником: користувач повинен, по-перше, бути членом сім`ї власника житла, а по-друге, повинен проживати разом із ним.

Суд при цьому зауважує, що аналіз положень глави 32 ЦК свідчить про те, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна прав щодо володіння, користування та розпорядження цим майном.

Відповідач, ОСОБА_2 , проживала у спірному житлі як член сім`ї позивача, набувши право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Суд встановив, що наразі ОСОБА_2 не є членом родини позивача, не пов`язана із ним спільним побутом і не має взаємних прав та обов`язків.

Таким чином право відповідачки на користування чужим майном позивача підлягає припиненню на вимогу власника на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 27 лютого 2019 року по справі № 357/7940/16-ц.

За таких обставин суд дійшов висновку, що відповідачка, ОСОБА_2 , залишаючись зареєстрованою у спірному житловому приміщенні, однак не користуючись ним понад передбачені законом строки без поважних причин, є такою, що втратила право користування кв. АДРЕСА_1 .

Суд на підставі досліджених доказів встановив також, що малолітні діти ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , фактично протягом останніх 7 років у спірній кв. АДРЕСА_1 не мешкають.

Відповідно до висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 17 листопада 2021 року вбачається, що ОСОБА_1 не надав доказів згоди відповідачки на зняття її малолітніх дітей, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , з кв. АДРЕСА_1 . Враховуючи, що втрата житла є крайньою мірою втручання у право на повагу до житла, а також зважаючи на те, що малолітні діти не мають можливості самостійно визначати своє місце проживання, тому факт не проживання дітей сторін у спірному житлі та не сплата ними комунальних платежів не є безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право на таке житло. Отже, з метою соціального захисту дітей, керуючись ст. 19 Сімейного кодексу України, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», вважав неможливим визнання ОСОБА_3 , 2012 р. н., ОСОБА_4 , 2014 р. н., такими, що втратили право користування кв. АДРЕСА_1 .

Згідно із ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Натомість, за ст. 8 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» від 2 грудня 2010 року поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання малолітніх дітей позивача, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , такими, що втратили право користування кв. АДРЕСА_1 , оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_1 зареєстровані у спірному житлі були зі згоди позивача та є його доньками.

В цьому сенсі суд зазначає, що за ч. 4 ст. 29 ЦК місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Суд при цьому вказує, що доводи позивача про відсутність у його доньок права на користування кв. АДРЕСА_1 з тих підстав, що діти проживають за місцем мешкання їх матері, відповідачки, є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_1 є батьком малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , який як й ОСОБА_2 мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей щодо забезпечення їх правом на користування житлом.

Суд зауважує, що за ч. 2 ст. 3 СК України дитина належить до сім`ї своїх батьків й тоді, коли спільно з ними не проживає.

Крім цього за ч. 2 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

З огляду на викладені норми, суд вважає, що факт не проживання мати дітей сторін, ОСОБА_2 , у квартирі позивача з 2014 року, не може бути підставою для зняття з реєстрації з вказаної квартири малолітніх дітей ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , оскільки користування таким жилим приміщенням малолітніми дітьми надасть їм у майбутньому право визначити свої місце проживання самостійно відповідно до ст. 29 ЦК.

Суд звертає увагу на те, що малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 3 квітня 2019 року по справі № 210/1857/15-ц.

Також суд зазначає, що визнання малолітньої дитини такою, що втратила право на користування житлом, можливе за наявності у неї іншого житла, належного на праві постійного користування.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 4 липня 2018 року по справі № 711/4431/17.

На підставі викладеного вмотивування, враховуючи відсутність доказів наявності у малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_3 іншого житла, належного їм на праві постійного користування, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині визнання його доньок такими, що втратили право користування кв. АДРЕСА_1 слід відмовити.

Згідно із ст. 141 ЦПК з відповідачки слід стягнути на користь позивача витрати останнього зі сплати судового збору відповідно до частки задоволених судом вимог, тобто в сумі 454 грн.

Керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 223, 259, 263-265, 280-282 ЦПК, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє також в інтересах малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради, - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування кв. АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в сумі 454 грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте відповідачем шляхом подачі письмової заяви протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. Учасник, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом 20 (двадцяти) днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено та підписано 13 грудня 2021 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований в АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована в АДРЕСА_1 .

Третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради, розташоване в м. Маріуполі по пр. Миру 70.

Суддя