УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 367/452/21

провадження № 61-20589ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

особи, які можуть отримати статус учасників справи: Державне підприємство «Сетам», приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Павлюк Назар Васильович, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Бучанська міська державна нотаріальна контора,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Серебряніков Віктор Євгенович, на постанову Київського апеляційного суду від 7 грудня 2021 року, прийняту за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 та нежитлове приміщення АДРЕСА_2 ; заборони вчинення реєстраційних дій відносно вказаного майна; заборони ОСОБА_2 вчиняти дії щодо реконструкції чи інших будівельних робіт, пов`язаних зі зміною технічних характеристик (об`єднання, поділ), передання в іпотеку чи обтяження нерухомого майна.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 25 січня 2021 року заяву задоволено частково.

Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 та приміщення

АДРЕСА_2 , які належать на праві власності ОСОБА_2 .

У іншій частині заяви відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою Ірпінського міського суду Київської області

від 25 січня 2021 року, ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою на вказане судове рішення.

Постановою Київського апеляційного суду від 7 грудня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 25 січня 2021 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись з постановою Київського апеляційного суду від 7 грудня 2021 року, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Серебряніков В. Є., подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначене судове рішення і залишити в силі ухвалу Ірпінського міського суду Київської області

від 25 січня 2021 року.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Згідно зі статтею 25 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України Верховний Суд переглядає у касаційному порядку судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у пунктах 2 і 3 частини першої статті 389 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Підставою касаційного оскарження постанови Київського апеляційного суду від 7 грудня 2021 року заявник визначає порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, зазначаючи, що правові підстави для відмови у задоволенні заяви відсутні.

Підставою касаційного оскарження постанови Київського апеляційного суду від 7 грудня 2021 року заявник також вказує неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

В обґрунтування заявник вказує, що судом апеляційної інстанції не враховано висновок, викладений у наведеній постанові, про те, що метою забезпечення позову є вжиття судом тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача; забезпечення позивачу реальне та ефективне виконання вже ухваленого судового рішення, яке оскаржується, а також того, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача за наявності рішення суду про задоволення позову.

Заявник також вказує про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13, у постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 910/7013/20.

У випадку визначення підставою касаційного оскарження судових рішень пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, касаційна скарга має містити посилання на постанови саме Верховного Суду, в яких зроблено висновок щодо застосування норми права, із зазначенням, у чому саме полягає невідповідність оскаржених судових рішень сформованій практиці у подібних правовідносинах.

Тому посилання заявника на незастосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні ухвал Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі № 761/21924/20, від 19 квітня 2021 року у справі № 761/21924/20 касаційним судом не приймаються.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваної постанови вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.

Постановляючи ухвалу і частково задовольняючи заяву, Ірпінський міський суд Київської області виходив із того, що невжиття заходів забезпечення позову до вирішення справи по суті і набрання законної сили судовим рішенням може істотно ускладнити у разі задоволення позовних вимог поновлення порушених прав або інтересів позивача, за захистом яких вона має намір звернутися до суду.

Відмовляючи у задоволенні заяви в частині заборони вчиняти певні дії, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що накладення арешту виключає необхідність у застосуванні додаткових заходів забезпечення позову.

З висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового забезпечення позову суд апеляційної інстанції не погодився і встановив неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Приймаючи постанову про відмову у задоволенні заяви, Київський апеляційний суд виходив з того, що заявник не довела дійсних намірів ОСОБА_2 відчужити належне їй майно або чинити перешкоди у виконанні ймовірного рішення суду.

Судом апеляційної інстанції за матеріалами справи установлено, що у період

з 30 липня 2010 року до 5 березня 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі.

10 січня 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір про спільну діяльність шляхом об`єднання своїх зусиль для будівництва двох багатоквартирних житлових будинків за будівельною адресою: АДРЕСА_3 .

23 листопада 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підписали акт розподілу житлового будинку та приймання-передачі квартир (нежитлових приміщень), згідно з яким ОСОБА_3 передано два об`єкти у будинку: квартира АДРЕСА_1 та нежитлове приміщення № 110.

Рішенням виконавчого комітету Ірпінської міської ради від 23 листопада 2015 року № 254/15 будинку присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_4 .

9 вересня 2016 року ОСОБА_3 зареєстрував право власності на квартиру АДРЕСА_1 та нежитлове приміщення АДРЕСА_2 .

У межах виконавчого провадження № 61595014 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Павлюком Н. В. прийнято постанову про опис та арешт майна боржника ОСОБА_3 . Проведено опис, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 та нежитлове приміщення АДРЕСА_2 .

14 травня 2020 року проведено електронні торги з реалізації арештованого майна - квартири АДРЕСА_1 та нежитлового приміщення

АДРЕСА_2 , які на праві власності належали ОСОБА_3 .

Переможцем вказаних електронних торгів стала ОСОБА_2 , яка 26 травня 2020 року отримала свідоцтва про право власності на нерухоме майно, посвідчені державним нотаріусом Бучанської міської державної нотаріальної контори Київської області Фальковською Л. М., зареєстровані в реєстрі за № 645, 648. Цього ж дня право власності на майно зареєстроване за ОСОБА_2 .

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 та нежитлове приміщення АДРЕСА_2 ; заборони вчинення реєстраційних дій відносно вказаного майна; заборони ОСОБА_2 вчиняти дії щодо реконструкції чи інших будівельних робіт, пов`язаних зі зміною технічних характеристик (об`єднання, поділ), передання в іпотеку чи обтяження нерухомого майна.

Згідно зі змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вказаним вимогам закону оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції відповідає.

Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Згідно з частиною першою статті 150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в обґрунтування заяви ОСОБА_1 вказала про можливість відчуження нерухомого майна ОСОБА_2 на користь третіх осіб, що у випадку задоволення позовних вимог про витребування майна, може утруднити або взагалі унеможливить виконання рішення суду. При цьому, апеляційним судом також установлено недоведеність заявником намірів ОСОБА_2 відчужити належне їй майно або чинити перешкоди у виконанні ймовірного рішення суду.

Враховуючи наведені обставини та вимоги законодавства, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність необхідності застосування забезпечення позову.

Касаційний суд доходить висновку, що заява, в якій особа просить застосувати заходи забезпечення позову, має бути належним чином обґрунтована, а заявник має належним чином підтвердити свої вимоги.

Київським апеляційним судом норми процесуального законодавства дотримано та взято до уваги інтереси не тільки ОСОБА_1 , а й ОСОБА_2 , права якої можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Судом апеляційної інстанції враховано, що забезпечення позову має застосовуватися із урахуванням принципу рівноправності сторін у спорі і не повинно призводити до невиправданого обмеження майнових прав інших осіб.

За таких обставин твердження заявника про неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, зазначених у касаційній скарзі, відхиляються касаційним судом.

Крім того, касаційний суд вважає за необхідне роз`яснити заявнику її право повторно звернутися до суду із заявою про забезпечення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у

державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Серебряніков В. Є., на постанову Київського апеляційного суду від 7 грудня 2021 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції є законною і обґрунтованою, прийнятою з додержанням норм процесуального права й підстави для її скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Серебряніков В. Є., на постанову Київського апеляційного суду від 7 грудня 2021 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Серебряніков Віктор Євгенович, на постанову Київського апеляційного суду від 7 грудня 2021 року, прийняту за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. М. Ігнатенко

В. А. Стрільчук