Номер провадження: 22-ц/813/8024/21
Головуючий у першій інстанції Михайлюк О. А.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.11.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Погорєлової С.О., Князюка О.В.,

за участі секретаря судового засідання: Тищенко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Бугаєнка Олега Володимировича на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 07 квітня 2021 року про відмову у роз`ясненні рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Державного підприємства «Центр оцінки та інформації», ОСОБА_3 , державного реєстратора прав на нерухоме майно Кравець Олександра Володимировича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Юридичний департамент Одеської міської ради в особі управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на житловий будинок, скасування запису про державну реєстрацію права власності, за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Департаменту міського господарства Одеської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Комунальне підприємство «Міське агентство з приватизації житла», про визнання незаконними та скасування розпоряджень органу приватизації, скасування свідоцтва про право власності, скасування дублікату свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року представник ОСОБА_1 адвокат Бугаєнко Олег Володимирович звернувся до суду із заявою про роз`яснення рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 18 лютого 2020 року, обґрунтовуючи її тим, що 12 березня 2021 року державний реєстратор відмовив ОСОБА_1 у проведенні державної реєстрації припинення права власності ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1 у зв`язку з тим, що рішення суду не відповідає вимогам ст..26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 07 квітня 2021 року у задоволенні заяви про роз`яснення рішення відмовлено.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, представник ОСОБА_1 адвокат Бугаєнко Олег Володимирович подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 07 квітня 2021 року скасувати, а його заяву про роз`яснення рішення задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 271 ЦПК України за заявою учасників справи, державного виконавця, приватного виконавця суд роз`яснює судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення. Подання заяви про роз`яснення судового рішення допускається, якщо судове рішення ще не виконане або не закінчився строк, протягом якого рішення може бути пред`явлене до примусового виконання. Суд розглядає заяву про роз`яснення судового рішення у порядку, в якому було ухвалено відповідне судове рішення, протягом десяти днів з дня її надходження. У разі необхідності суд може викликати учасників справи, державного чи приватного виконавця в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розглядові заяви про роз`яснення рішення. Про роз`яснення або відмову у роз`ясненні судового рішення суд постановляє ухвалу, яку може бути оскаржено.

Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" від 18.12.2009 року № 14 роз`яснення рішення суду можливе тоді, коли воно не містить недоліків, що можуть бути усунені лише ухваленням додаткового рішення, а є незрозумілим, що ускладнює його реалізацію. Зазначене питання розглядається судом, що ухвалив рішення, і в увалі суд викладає більш повно та якісно ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не вносячи змін у суть рішення і не торкаючись питань, які не були предметом судового розгляду. Роз`яснення рішення не допускається, якщо воно виконане або закінчився установлений законом строк, протягом якого рішення може бути пред`явлене до виконання.

Роз`яснення судового рішення зумовлене його нечіткістю, воно є неясним та незрозумілим для осіб, щодо яких воно постановлене, так і тих, що будуть здійснювати його виконання. Суть роз`яснення полягає в тому, що суд не в праві давати відповідь на нові та невирішені ним вимоги, він лише має роз`яснити положення постановленого ним рішення, які нечітко сформульовані, що позбавляє можливості його реалізації.

Відмовляючи у роз`ясненні рішення, суд першої інстанції виходив з того, що рішення є зрозумілим, його зміст не викликає будь-якого подвійного тлумачення і не викликає труднощів його чіткого розуміння, а тому підстави для роз`яснення відсутні.

Проте, колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції не погоджується.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 18.02.2020 року визнано незаконним та скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Одеської філії Державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Кравець Олександра Володимировича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 31267902 від 07 вересня 2016 року, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , до складу якого входять: житловий будинок літ. «А1», «А2», сарай літ. «М», вимощення літ. «І», колодязь літ. «II», огорожа «1-3», реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101. Скасовано внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про право власності номер 16259722 від 06 вересня 2016 року про державну реєстрацію за громадянкою України ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) права власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 . В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Департаменту міського господарства Одеської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Комунальне підприємство «Міське агентство з приватизації житла», про визнання незаконними та скасування розпоряджень органу приватизації, скасування свідоцтва про право власності, скасування дублікату свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна відмовлено.

На цей час рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 18.02.2020 року не виконано, строк, протягом якого рішення може бути пред`явлене до примусового виконання, не закінчився.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону № 1952-IV, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частина 1 ст. 5 Закону № 1952-IV передбачає, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування регламентується ст. 26 Закону № 1952-IV.

На момент проведення реєстраційних дій, які були предметом оскарження, так само як і на момент звернення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з позовом до суду діяла редакція ст. 26 Закону № 1952-IV, яка передбачала, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Водночас, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 22 серпня 2018 року (справа № 925/1265/16, провадження № 12-158 гс18), належним способом захисту права або інтересу позивача є саме скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (користування) (частина друга статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Тобто, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 обрали ефективний спосіб захисту своїх прав скасування рішення державного реєстратора та скасування запису реєстратора про право власності ОСОБА_3 , що узгоджувався як з вимогами Закону № 1952-IV, так і з актуальною судовою практикою.

Разом з тим, 16 січня 2020 року, тобто вже під час розгляду справи по суті, що відповідно до ст. 49 Цивільного процесуального кодексу України виключає можливість зміни позивачем предмета або підстав позову, набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» від 05 грудня 2019 року № 340-IX, яким ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV було викладено в новій редакції.

Так, відповідної до чинної станом на поточний момент редакції ст. 26 Закону № 1952-IV відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, діюча редакція 26 Закону № 1952-IV, на відміну від попередньої, дійсно не конкретизує правові наслідки скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Вказаний перелік не є вичерпним, оскільки суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Права та охоронювані законом інтереси особи за відсутності будь-яких механізмів захисту залишатимуться декларативними. Тож у разі незаконного посягання на майнові та особисті немайнові права та законні інтереси особи, останні повинні підлягати захисту, що, у свою чергу, вимагає від держави забезпечення належного правового регулювання з тим, щоб визначити засоби реалізації таких прав та інтересів, а також закріпити ефективні способи їх захисту.

Захист порушеного права має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який здатний відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача.

Водночас, за змістом ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Конституційний Суд України також висловив позицію, згідно з якою закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп).

Пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» від 05 грудня 2019 року № 340-IX передбачено, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" до набрання чинності цим Законом.

Водночас, вказаний Закон жодним чином не регулює питання виконання судових рішень у справах, де провадження було відкрито в період дії «старої» редакції ст. 26 Закону № 1952-IV, а судове рішення було ухвалене після 16 січня 2020р., тобто вже в період дії «нової» редакції цієї статті.

Частиною 4 статті 3 Цивільного процесуального кодексу України також передбачено, що закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Таким чином, звертаючись до суду із зазначеним позовом, Дудники з об`єктивних причин не могли сформулювати свої позовні вимоги з урахуванням положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» від 05 грудня 2019 року № 340-IX, як і не могли їх змінити/уточнити в межах встановлених Цивільним процесуальним кодексом України строків (до закінчення підготовчого засідання). На сторону по справі не можна покласти виконання вимог, яких на момент її звернення до суду ще не існувало.

Разом з тим, спираючись на існуюче на момент звернення до суду правове регулювання спірних відносин, позивачі, звертаючись до суду, обґрунтовано розраховували на вичерпне, ефективне та остаточне (таке, що не потребує нових звернень до суду) відновлення своїх прав.

Юридична нікчемність підстав, на яких ОСОБА_3 у свій час набула право власності на спірне майно, виключає правомірність відповідних реєстраційних дій та дійсність речових прав ОСОБА_3 .

Відповідно до ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9).

Частиною 4 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Стаття 6 § 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує виконання остаточних, обов`язкових судових рішень (на відміну від виконання рішень, що можуть оскаржуватись у судах вищої інстанції) (Ouzounis and Others v. Greece, (Узуніс проти Греції), § 21).

Право на виконання рішень, винесених судом, є невід`ємною частиною «права на суд» (Hornsby v. Greece (Горнсбі проти Греції), § 40; Scordino v. Italy (Скордіно проти Італії) (no. 1) [ВП], § 196). У іншому випадку, положення статті 6 § 1 будуть позбавлені ефекту корисної дії (Burdov v. Russia (Бурдов проти Росії), §§ 34 і 37).

Ефективний захист сторони у справі, а отже і відновлення справедливості, передбачає зобов`язання адміністративних органів виконувати рішення (Hornsby v. Greece (Горнсбі проти Греції), § 41; Kyrtatos v. Greece (Кіртатос проти Греції), §§ 31-32).

Виконання рішення повинно бути повним та вичерпним, а не частковим (Matheus v. France (Матецс проти Франції), § 58; Sabin Popescu v. Romania (Sabin Popescu проти Франції), §§ 68-76), і рішення не може не виконуватись, бути позбавлено юридичної сили, або незаконно відкладено (Immobiliare Saffi v. Italy (Іммобільяре Саффі проти Італії) [ВП], § 74).

Дії, прийняті національними органами влади для забезпечення виконання рішень мають бути ефективними та співрозмірними зі своїм основним завданням (Ruianu v. Romania (Руйану проти Румунії), § 66), зважаючи на їх зобов`язання у забезпеченні виконання рішень, оскільки саме вони є представниками влади (там же, §§ 72-73).

Враховуючи наведені обставини, суд частково погоджується з доводами апеляційної скарги та вважає за необхідне ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 07 квітня 2021 року скасувати та роз`яснити рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18.02.2020 року, що воно є підставою припинення речових прав ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Керуючись ст.ст.367, 368, 376, 382-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Бугаєнка Олега Володимировича задовольнити частково.

Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 07 квітня 2021 року про відмову у роз`ясненні рішення скасувати.

Заяву представника ОСОБА_1 адвоката Бугаєнка Олега Володимировича про роз`яснення рішення задовольнити.

Роз`яснити рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 18 лютого 2020 року, що воно є підставою припинення речових прав ОСОБА_3 на будинок АДРЕСА_2 у зв`язку з визнанням незаконним та скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Одеської філії Державного підприємства «Держаний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Кравець Олександра Володимировича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 31267902 від 07 вересня 2016 року, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на жилий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , до складу якого входять: житловий будинок літ. «А1», «А2», сарай літ. «М», вимощення літ. «І», колодязь літ. «ІІ», огорожа «1-3», реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, а також скасування внесеного до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про право власності, номер 16259722 від 06 березня 2016 року про державну реєстрацію за громадянкою ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) права власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 13.12.2021 року

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: С.О. Погорєлова

О.В. Князюк