КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2021 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 755/3055/20

номер провадження: 22-ц/824/7517/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Орел П.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 лютого 2021 рокуу складі судді Винниченко Л.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення про стягнення коштів за договором позики.

Позов мотивовано тим, що 28 лютого 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики грошових коштів у сумі 1 055 093 грн 00 коп., які відповідач зобов`язався повернути не пізніше 31 грудня 2017 року. Позивач вказував, що відповідач ОСОБА_1 власноручно написав письмову розписку на підтвердження одержаних в позику грошових коштів 28 лютого 2017 року. На звороті цієї боргової розписки позивач письмово підтвердив факт укладення договору позики, зазначивши, що він передав у позику ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 1 055 093 грн 00 коп., що згідно курсу Національного банку України (далі - НБУ) станом на 28 лютого 2017 року еквівалентно 39 000 доларів США.

Вказував, що відповідач своїх зобов`язань щодо повернення позичених коштів не виконав, а тому з відповідача на його користь підлягає стягненню сума позики у розмірі 1 055 093 грн 00 коп., проценти від суми позики відповідно до ст.1048 ЦК України на рівні облікової ставки НБУ за період з 01 березня 2017 року по 29 лютого 2020 року у розмірі 495 231 грн 70 коп.

Також позивач вказував, що у зв`язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов`язання за договором позики з останнього відповідно до вимог ст.625 ЦК України підлягають стягненню інфляційні втрати від знецінення коштів за період з 01 січня 2018 року по 31 січня 2020 року у розмірі 152 988 грн 49 коп. та три проценти річних від суми боргу за період з 01 січня 2018 року по 29 лютого 2020 року у розмірі 68 581 грн 05 коп.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_2 просив стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти у розмірі 1 771 894 грн 24 коп. та судовий збір у розмірі 10 510 грн 00 коп.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 19 лютого 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти за договором позики від 28 лютого 2017 року у загальному розмірі 1 275 363 грн 35 коп. та судовий збір у розмірі 10 510 грн 00 коп., а всього - 1 285 873 грн 35 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, між сторонами виникли правовідносини з боргового зобов`язання (договір позики), за умовами якого відповідач зобов`язався повернути позивачу грошові кошти у розмірі 39 000 США, а не в гривнях у розмірі еквівалентному вказаній сумі, що підтвердив сам позивач у відповіді на відзив відповідача на позов. При цьому суд першої інстанції відхилив доводи відповідача про те, що грошові кошти за розпискою від 28 лютого 2017 року від позивача він не отримував, оскільки відповідачем не доведено факту, що розписка написана ним під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Також суд першої інстанції врахував, що укладений між сторонами договір позики в установленому законом порядку не визнаний недійсним.

Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача неповернутої суми позики у розмірі 39 000 доларів США, процентів від суми позики відповідно до ст.1048 ЦК України з урахуванням встановленої облікової ставки НБУ за період з 01 березня 2017 року по 31 грудня 207 року у розмірі 4 268,63 доларів США, три проценти річних за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання за період з 01 січня 2018 року по 29 лютого 2020 року у розмірі 2 531,80 доларів США відповідно до вимог ч.2 ст.625 ЦК України, а всього - 45 800,43 доларів США, що станом на час ухвалення рішення еквівалентно 1 275 363 грн 35 коп. згідно курсу НБУ станом на 19 лютого 2021 року за 1 долар США - 27 грн 8461 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не встановлено, які саме грошові кошти були передані відповідачу, оскільки розписка від імені відповідача написана про отримання грошових коштів в доларах США, а на звороті боргової розписки ОСОБА_2 написано, що він передав в борг грошові кошти в гривнях. Вказує, що судом не було залучено до матеріалів справи документ, який свідчить про відсутність будь-яких заборгованостей, що був наданий суду при допиті відповідача, однак суд не ознайомився з його змістом.

Вказує, що судом першої інстанції фактично збільшено розмір позовних вимог за рахунок помилкового встановлення, що відповідач отримав грошові кошти в доларах США. При цьому, суд не взяв до уваги, що згідно позовних вимог позивач просить стягнути грошові кошти у розмірі 1 055 093 грн 00 коп., а не 39 000 доларів США, які суд помилково розрахував за курсом НБУ станом на день ухвалення рішення. Тому вважає, що суд вийшов за межі позовних вимог, у зв`язку з чим допустив порушення норм процесуального права. Також зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про стягнення процентів за позикою, отриманою у доларах США.

Позивач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін, посилаючись на його законність та обгрунтованість.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, які наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону відповідає не в повному обсязі.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно розписки від 28 лютого 2017 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 у борг 38 000 доларів США та 1 000 доларів США, які зобов`язувався повернути не пізніше 31 грудня 2017 року (а.с.6).

Щодо характеру виниклих між сторонами правовідносин

Згідно приписів ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст.545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) зроблено висновок про те, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (ч.1 ст.14 ЦК України).

Відповідно до ст.1046 ЦК Україниза договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що згідно розписки від 28 липня 2017 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 39 000 доларів США та зобов`язався повернути вищевказану суму до 31 грудня 2017 року. У письмовій відповіді на відзив позивач ОСОБА_2 підтвердив факт передачі ним відповідачу позики в доларах США, а не її еквівалент у гривнях, як ним зазначено на звороті боргової розписки та в позовній заяві.

Таким чином, суд першої інстанції зробив пральний висновком, що факт укладення між позивачем та відповідачем договору позики у доларах США підтверджується вищевказаною розпискою.

У суді першої інстанції відповідач, який був допитаний як свідок, пояснив, що текст розписки від 28 лютого 2017 року на загальну суму коштів 39 000 доларів США було написано та підписано ним особисто, проте він не пам`ятає коли та за який умов це писав, ніяких грошей позивач йому не передавав. З позивачем вони знайомі з 1997 року, один в одного брали кошти, між ними були партнерські та довірливі відносини у бізнесових проектах, стосунки були братськими. У своєму комерційному колі вони складали розрахунки у справах на вкладення грошей, неодноразово один одному писали розписки, які по закінченню проектів повертали та знищували. У квітні 2020 року помер їхній партнер, документи зникли, знайти написані позивачем йому розписки він не зміг. Вказував, що надана ОСОБА_2 суду розписка стосується бізнесових взаємовідносин. Запис позивача на звороті розписки не відповідає дійсності та є шахрайськими діями.

За правилами ст. 1051 ЦК України, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Установивши, що відповідачем не доведено факту написання ним розписки під впливом обману, насильства або під впливом тяжкої обставини, а також те, що на момент вирішення спору укладений між сторонами договір позики в установленому законом порядку не визнаний недійсним та його правомірність презюмується в силу ст.204 ЦК України , суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги доводи відповідача про те, що він гроші у розмірі 39 000 доларів США за розпискою від 28 лютого 2017 року від позивача не отримував.

З наведених вище підстав колегія суддів визнає неприйнятними доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не встановлено, які саме грошові кошти були передані відповідачу, так як розписка від імені відповідача написана про отримання грошових коштів в доларах США, а на звороті боргової розписки ОСОБА_2 написано, що він передав в борг грошові кошти в гривнях.

Також колегія суддів не приймає до уваги додану відповідачем до апеляційної скарги ксерокопію розписки позивача ОСОБА_2 від 27 грудня 2017 року про те, що видані 28 лютого 2017 року грошові кошти ОСОБА_1 повернуті повністю (а.с.145), з таких підстав.

Відповідно до ч.6 ст.95 ЦПК України, якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

При апеляційному розгляді справи відповідач ОСОБА_1 пояснив, що у нього немає оригіналу вказаної вище розписки від 27 грудня 2017 року, а тому він не може його надати суду апеляційної інстанції.

Крім того, колегія суддів враховує, що оригінал боргової розписки від 28 липня 2017 року, який бувдосліджений судом першої інстанції 19 лютого 2021 року знаходиться у позивача ОСОБА_2 , що підтверджується протоколом судового засідання від 19 лютого 2021 року (а.с.121-123). Тому в силу приписів ч.2 ст.1047 ЦК Українинаявність у позивача оригіналу вказаної боргової розписки свідчить про невиконання відповідачем своїх зобов`язань щодо повернення коштів за договором позики від 28 липня 2017 року.

Щодо наявності підстав для відповідальності за борговим зобов`язанням

Відповідно до положень ст..ст. 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У ч.1 ст.627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст.1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Вказаний висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19).

Суд першої інстанції, встановивши, що відповідач не виконав умов укладеного з позивачем договору позики, оформленого розпискою, оскільки у визначений сторонами у договорі строк кошти не повернув, зробив правильний висновок, що боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу за час користування сумою позики.

Таким чином доводи заявника про те, що ним не отримувалися кошти за розпискою є безпідставними та спростовуються матеріалами справи, зокрема долученою до матеріалів справи розпискою, написаною відповідачем власноручно. Доказів того, що вказана розписка є недійсною, відповідачем не надано.

Щодо суми основного боргу, яка підлягає поверненню

Згідно зі ст.524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Відповідно до ч.1 ст.533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Разом з тим, ч.2 ст. 524, ч.2 ст.533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Така позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19).

Згідно зі ст.526, 530, 610, ч.2 ст.612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України).

Установивши, що ОСОБА_1 не виконав своїх зобов`язань за договором позики, борг у строки не повернув, суд першої інстанції зробив правильний висновок про наявність підстав для покладення на відповідача обов`язку щодо повернення отриманої суми за договором позики у розмірі 39 000 доларів США.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково визначив до стягнення суму основного боргу в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для доларів США на дату ухвалення рішення, виходячи з такого.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції хоча і послався у рішенні на вказану процесуальну норму, однак не звернув уваги на те, що у позові ОСОБА_2 просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на свою користь, зокрема, суму основного боргу у розмірі 1 055 093 грн 00 коп., що еквівалентно 39 000 доларів США згідно офіційного курсу НБУ, встановленим на день укладення договору позики від 28 лютого 2017 року (27, 053672 грн за 1 долар США).

Таким чином, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму основного боргу в гривнях згідно офіційного курсу НБУ, встановленим на дату ухвалення рішення (27,8461 грн за 1 долар США), що складає 1 085 997 грн 90 коп. (39 000?27,8461), суд вийшов за межі позовних вимог.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню сума основного боргу в межах заявлених позовних вимог у розмірі 1 055 093 грн 00 коп.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в цій частині не може бути залишене в силі.

Щодо стягнення процентів за користування отриманими в борг коштами, нарахованими відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України на суму боргу в іноземній валюті

Судом першої інстанції встановлено, що предметом спірного договору позики є іноземна валюта - долари США та розмір одержання процентів його умовами не передбачено.

Правова позиція про наявність права на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України, навіть у тому випадку, якщо договором не передбачено нарахування та одержання зазначених коштів висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14.

Однак ч.1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Задовольняючи ці позовні вимоги та визначаючи розмір процентів за користування від суми позики, суд першої інстанції виходив із рівня облікової ставки НБУ.

Однака з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна з огляду на наступне.

За змістом ст.1 Закону України від 20 травня 1999 року№ 679-XIV «Про Національний банк України» (далі - Закон № 679-XIV) облікова ставка НБУ - один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів.

НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України (ст. 2 Закону № 679-XIV).

Пунктом 1 ч.1 ст. 15 цього Закону передбачено, що правління НБУ приймає рішення, зокрема про встановлення та зміну облікової та інших процентних ставок Національного банку.

Відповідно до ст. 27 Закону № 679-XIV НБУвстановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями.

Частиною 2 ст.46 вказаного Закону НБУ здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку НБУ для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов`язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют.

Пунктом 1.1 Положення про процентну політику НБУ, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 серпня 2004 року № 389 (далі - Положення № 389 чинне на момент виникнення спірних правовідносин), визначено, що облікова ставка НБУ - один з монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ установлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів на відповідний період, і є основною процентною ставкою, яка залежить від процесів, що відбуваються в макроекономічній, бюджетній сферах та на грошово-кредитному ринку.

Пунктами 3.1, 3.2 цього Положення визначено, що НБУ визначає розмір облікової ставки, дотримуючись таких основних принципів: облікова ставка використовується НБУ одночасно як засіб реалізації грошово-кредитної політики та орієнтир ціни на гроші; облікова ставка є одним із чинників, що характеризують основні напрями змін грошово-кредитного регулювання; облікова ставка має підтримуватися на позитивному рівні щодо прогнозного рівня інфляції, який визначається схваленими Кабінетом Міністрів України основними прогнозними макроекономічними показниками на відповідний рік та враховується під час складання державного бюджету з наступними змінами; облікова ставка є найнижчою серед процентних ставок, за якими НБУ може підтримати ліквідність банків. Визначення рівня та характеру змін облікової ставки НБУ залежить від тенденцій загального економічного розвитку, макроекономічних та бюджетних процесів, стану грошово-кредитного ринку. Національний банк під час визначення облікової ставки враховує й інші фактори, які можуть вплинути на вартість коштів у національній валюті, - інфляційні або девальваційні очікування, процентні ставки рефінансування, які використовуються центральними банками країн, що мають тісні торговельно-економічні зв`язки з Україною тощо.

Отже облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.

Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16.

Враховуючи, що ч.1 ст. 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.

Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення ч.1 ст.1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити ч.ч.1,3 ст.1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.

Такі висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18).

Однак суд першої інстанції, у порушення вимог ст.264 ЦПК України, наведених вище висновків Великої Палати Верховного Суду не врахував, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача процентів за користування отриманими в борг коштами за період з 01 березня 2017 року по 31 грудня 2017 року у розмірі 4 268, 63 доларів США, нарахованими відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України на суму боргу в іноземній валюті.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в цій частині не може бути залишене в силі та підлягає скасуванню згідно з вимогами ст.376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову в позові в цій частині.

Щодо застосування статті 625 ЦК України

За змістом ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Разом з тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року № 6-284цс17.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат від знецінення коштів за період з 01 січня 2018 року по 31 січня 2020 року у розмірі 152 988 грн 49 коп., оскільки положення ст. 625 ЦК України щодо стягнення боргу з урахуванням індексу інфляції у даному випадку на спірні правовідносини не поширюються, так як за договором позики кошти надавались в іноземній валюті, а саме в доларах США, тому індекс інфляції, що існує в Україні щодо національної грошової одиниці гривні не може поширюватися на будь-яку іншу іноземну валюту, в тому числі й на долар США.

Правовий висновок щодо нарахування та стягнення процентів від суми позики після спливу строку кредитування викладено у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Зокрема, зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

За змістом положень ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

Відповідно до ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене ч.2 ст.625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18), у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) та від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19).

Установивши, що ОСОБА_1 своєчасно, у строки встановлені договором позики не повернув отримані кошти, суд першої інстанції зробив правильний висновок про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача три проценти річних від суми заборгованості 3 900 доларів США за період з 01 січня 2018 року по 29 лютого 2020 року у розмірі 2 531,80 доларів США відповідно до ст.625 ЦК України.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково визначив до стягнення три проценти річних в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для доларів США на дату ухвалення рішення (19 лютого 2021 року), оскільки у позові ОСОБА_2 просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на свою користь три проценти річних за період з 01 січня 2018 року по 29 лютого 2020 року.

Однак суд першої інстанції на наведене належної уваги не звернув, внаслідок чого у порушення вимог ст.13 ЦПК України вийшов за межі позовних вимог.

Офіційний курс НБУ станом на 29 лютого 2020 року був встановлений у розмірі 24,5610 грн за 1 долар США.

Таким чином, колегія суддів вважає, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню три проценти річних від простроченої суми боргу за період з 01 січня 2018 року по 29 лютого 2020 року у розмірі 62 183 грн 53 коп.(2531,80? 24,5610).

За таких обставин, рішення суду в цій частині не може бути залишене в силі.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки суд першої інстанції, у порушення вимог ст.263 ЦПК України, помилково визначив до стягнення з відповідача розмір суми основного боргу та розмір трьох процентів річних відповідно до ст.625 ЦК України, а також дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача процентів за користування отриманими в борг коштами, нарахованими відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України на суму боргу в іноземній валюті, то колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в цілому не може бути залишене та відповідно до ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 частково, згідно з яким з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню борг за договором позики від 28 лютого 2017 року у загальному розмірі 1 117 276 грн 53 коп., з яких: сума позики у розмірі 1 055 093 грн 00 коп. та три відсотки річних від простроченої суми боргу у розмірі 62 183 грн 53 коп.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що за подання позовної заяви ОСОБА_2 сплачено судовий збір у розмірі 10 510 грн 00 коп. (а.с.7).

Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і позовні вимоги ОСОБА_2 задовольняє частково, то з відповідача на його користь підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 6 686 грн 78 коп.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 лютого 2021 рокускасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики від 28 лютого 2017 року у загальному розмірі 1 117 276 (один мільйон сто сімнадцять тисяч двісті сімдесят шість) грн 53 коп., з яких: сума позики у розмірі 1 055 093 грн 00 коп.; три відсотки річних від простроченої суми боргу у розмірі 62 183 грн 53 коп.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 6 686 грн 78 коп.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 .

Відповідач - ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: