Справа № 486/241/17
РІШЕННЯ

іменем України

"15" вересня 2021 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючої судді Ротар М.М.., при секретарі судового засідання Радєвої Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним

встановив

В червні 2017 року до Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області надійшла цивільна справа за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 25 548,09 доларів США, що в еквіваленті на національну валюту становить 694 908 грн. 05 коп.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що між банком та відповідачем 09.07.2007 року був укладений кредитний договір № NKUCG106150109, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 37 240,00 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (в подальшому розмір процентної ставки був збільшений до 14,04 %), інших платежів, визначених договором, з кінцевим строком повернення кредиту 08.07.2027 року.

Взяті на себе зобов`язання, відповідно до умов кредитного договору, банк виконав у повному обсязі. Проте, відповідач, незважаючи на це, порушила його, оскільки, своєчасно не погашала кредит та не сплачувала проценти за користування ним, внаслідок чого станом на 13.02.2017 року утворилася заборгованість по кредитному договору в розмірі 39 780,78 доларів США , яка складається з:

- заборгованості за кредитом у розмірі 25 548,09 доларів США,

- заборгованості за процентами в розмірі 7 655,76 доларів США,

- заборгованості за комісією в розмірі 1 523,00 доларів США,

- пені в розмірі 5 053,93 доларів США.

Посилаючись на наведені обставини, а також своє право щодо визначення суми заборгованості, належної до стягнення, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитом (тілом кредиту) в розмірі 25 548,09 доларів США, що в еквіваленті на національну валюту становить 694 908 грн. 05 коп.

Відповідачем було подано зустрічний позов, в якому остання просила визнати вищевказаний кредитний договір недійсним з підстав порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типової процентної ставки, сукупної вартості кредиту, тощо, які передують укладенню договору.

Ухвалою суду від 12.09.2019 року було відкрито провадження по справі, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального провадження. Справа призначена до підготовчого провадження.

Ухвалою суду від 20.11.2019 року за клопотанням представника відповідача по справі була призначена повторна судово-економічна експертиза, проведення якої було доручено експерту Миколаївського Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру УМВС України. Провадження по справі було зупинено.

Ухвалою суду від 06.04.2021 року провадження по справі поновлено.

Ухвалою суду від 24 листопада 2020 року по справі була призначена судово-економічна експертиза. Провадження по справі зупинено.

Ухвалою суду від 06 квітня 2021 року провадження по справі поновлено.

Ухвалою суду від 28 квітня 2021 року підготовче провадження закрито та справа призначена до судового розгляду по суті.

В судове засідання представник позивача не з`явився, на адресу суду надав заяву, в якій просив розгляд справи здійснювати без його участі позовні вимоги підтримує у повному обсязі. У задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_1 просив відмовити, посилаючись на те, що зміст кредитного договору та порядок його укладення повністю відповідає вимогам закону та волевиявленню сторін.

Відповідач та її представник в судове засідання не з`явилися, на адресу суду надіслали письмові пояснення, в яких позовні вимоги банку не визнають, зокрема, з огляду на те, що ОСОБА_1 повністю виконала свої зобов`язання по поверненню кредитних коштів у 2014 році, що підтверджується висновком судової економічної експертизи. Зустрічний позов підтримують з підстав, наведених у зустрічній позовній заяві. Свої позовні вимоги вона мотивувала тим, що дійсно 09 липня між нею та ПАТ КБ «Приват Банк» укладено кредитний договір № NKUCG106150109. Оскільки надання кредитних коштів за даним договором відповідає ознакам споживчого кредиту, тому до даних правовідносин повинні застосовуватись положення Закону України «Про захист прав споживачів». Однак Банком вимоги вищезазначеного закону виконані не були. А тому враховуючи викладене просила кредитний договір від 09 липня 2017 року укладений між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_1 визнати недійсним з підстав порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типової процентної ставки, сукупної вартості кредиту, тощо, які передують укладенню договору.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до положень ст.ст.526, 530, 610, ч.1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За правилами ч.1 ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Положенням ч. 1 ст. 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами).

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

В судовому засіданні встановлено, що 09 липня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є позивач) та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № NKUCG106150109, за умовами якого банк зобов`язався видати, а в подальшому видав позичальнику кредитні кошти на строк з 09 липня 2007 року по 08 липня 2027 року включно у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 37 240 доларів США на наступні цілі: придбання житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 - 30 400 доларів США, шляхом видачі готівки через касу, а також 6 840 доларів США на сплату страхових платежів, у випадках передбачених умовами договору, а саме п.п. 2.1.3, 2.2.7 (в разі непред`явлення позичальником документів, які підтверджують сплату ним чергових страхових платежів за рахунок інших джерел, банком щорічно здійснюється перерахування страхових платежів за рахунок вищевказаних кредитних коштів).

Повернення кредиту мало бути здійснено шляхом сплати ануїтетного платежу в розмірі 399,07 доларів США в період з 10 по 17 число кожного місяця, що включає в себе повернення частини кредиту, проценти за користування кредитними коштами, із розрахунку 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (в подальшому розмір процентної ставки був змінений: з 17 листопада 2008 року збільшений до 14,04 %, з 16 вересня 2010 року - зменшений до 13,54%), винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,2 % від суми наданого кредиту.

При цьому, право банку на збільшення в односторонньому порядку процентної ставки за користування кредитом передбачено умовами кредитного договору, щодо яких сторони дійшли згоди під час його укладення (пункт 2.3.1).

З матеріалів справи вбачається, що збільшення процентної ставки в листопаді 2008 році відбулося за умов, передбачених умовами договору (зміни кон`юнктури ринку грошових ресурсів в Україні) з додержанням установленої договором процедури повідомлення позичальника (03.10.2008 року позичальнику було відправлено відповідне письмове повідомлення) та прийняття рішення банком про таку зміну до набрання чинності Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку».

В подальшому відбулося зменшення процентної ставки до 13,54 %, відповідно до додаткової угоди, укладеної між сторонами 16.09.2010 року.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач дійсно порушила умови договору в частині вчасного повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування ним.

На підтвердження своїх вимог банком наданий розрахунок заборгованості за кредитом № NKUCG106150109 від 09.07.2007 року, згідно якого ОСОБА_1 станом на 13.02.2017 року має невиконане зобов`язання за обумовленим кредитним договором у загальному розмірі 39 780,78 доларів США, а саме: заборгованість за кредитом у розмірі 25 548,09 доларів США, заборгованість за процентами в розмірі 7 655,76 доларів США, заборгованість за комісією в розмірі 1 523,00 доларів США, пеня в розмірі 5 053,93 доларів США.

По справі на підставі ухвали суду від 24 липня 2017 року було проведено судово-економічну експертизу.

Проте, висновок експерта №09/3-48 від 04 травня 2018 року не може бути взятий судом до уваги, оскільки експерт, не зважаючи на роз`яснення Банку( т2 а.с.33-34), при її проведенні, виходив лише з розміру наданих у кредит коштів на придбання житлового будинку, та без врахування коштів, які були сплачені банком у рахунок страхових платежів за період з 2008 по 2014 роки, що становить 1 401,31 доларів США, в рамках обумовленої не поновлюваної кредитної лінії.

При цьому, факт перерахування банком даних коштів вбачається з виписки з особового рахунку позичальника, тоді як матеріали справи доказів, що позичальник самостійно сплачувала щорічні страхові платежі за рахунок інших джерел, не містять.

Крім того, розрахунок заборгованості за кредитом був виконаний з застосуванням процентної ставки за користування кредитними коштами - 12 % річних, що не узгоджується з матеріалами справи.

Також експертом були враховані кошти, що були сплачені відповідачем ОСОБА_1 в порядку погашення заборгованості за кредитним договором № NKUCG206150109, укладеного між сторонами 09.07.2007 року, який не є предметом розгляду даної справи. Хоча відповідно до п.7.2 цього договору, це кредитний договір на початковий внесок і при надходженні коштів на погашення кредиту за основним кредитним договором, першочергово відбувається погашення заборгованості за кредитом на початковий внесок, а потім погашення заборгованості за основним кредитом ( т.3 а.с.18-22).

Відповідно до ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, підтвердивши їх доказами (фактичними даними) з дотриманням вимог ст.ст.76-80 ЦПК України.

Між тим, відповідачем ОСОБА_1 не було надано належних та достовірних доказів, які б спростували розрахунок заборгованості за кредитом, наданого позивачем.

Відповідачем неодноразово було заявлено клопотання про призначення судової економічної експертизи. Ухвалою суду 24 листопада 2020 року була призначена судово-економічна експертиза. Однак 24.03.2021 року на адресу суду надійшло повідомлення про неможливість проведення судової експертизи, оскільки експертами не може бути встановлена сума виданого та погашеного тіла згідно кредитного договору, сума нарахованих та погашених відсотків та інших платежів, передбачених кредитним договором від 09.07.2007 року.

Враховуючи викладене, заборгованість, яка утворилася в зв`язку з невиконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь банку, в межах заявлених позовних вимог, а саме: заборгованість за кредитом (тілом) у розмірі 25 548,09 доларів США.

Що стосується зустрічного позову ОСОБА_1 , суд виходить з наступного.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги відповідач крім іншого зазначала, що умова договору про надання винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,2% від суми наданого кредиту є недійсною, крім того є недійсним п.3.3. договору, яким встановлено порядок погашення заборгованості, в силу того, що даний порядок є нечесною підприємницькою діяльністю.

Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.

Згідно зі змістом частини першої статті 627, частини першої статті 628 ЦК України та статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України).

Частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 червня 2020 року в справі № 281/129/17 (провадження № 61-14661св19) зроблено висновок по застосуванню частини першої статті 203 ЦК України та вказано, що «під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім, більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із цивільно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у цивільно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних нормах».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 24 квітня 2020 року в справі № 522/25151/14-ц (провадження № 61-101св19) зроблено висновок по застосуванню статті 215 ЦК України та вказано, що «підстава недійсності правочину (оспорюваності чи нікчемності) має існувати в момент вчинення правочину».

З огляду на час укладення кредитного договору (09 липня 2007 року), і такий є споживчим кредитом, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Закону України «Про захист прав споживачів» (далі Закон) в новій редакції, викладеній Законом України від 01 грудня 2005 року № 3161-IV, що набрала чинності з 13 січня 2006 року, і яка запровадила законодавче регулювання права споживача в разі придбання ним продукції у кредит (стаття 11) та визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача внаслідок їх несправедливості (стаття 18).

Відповідно до частини другої статті 11 Закону (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі (абзац другий частини четвертої статті 11 Закону в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору).

Згідно статті 18 Закону (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2021 року в справі № 450/3260/16-ц (провадження № 61-19614св20) зазначено, що відповідно до частини другої статті 18 цього Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт шостий частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві».

Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи, зокрема копії анкети заяви відповідача від 04.07.2007 року вбачається, що ОСОБА_1 перед укладенням кредитного договору отримала від банку повну та доступну інформацію, передбачену вищевказаними нормативними актами, та, враховуючи дату отримання такої інформації, мала достатньо часу для здійснення свідомого вибору кредитного продукту.

Крім того, кредитний договір містить детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача (комісій, страхових платежів), розмір ануїтетного платежу, тощо.

Отже, судом встановлено, що при укладанні спірного договору сторони погодили всі істотні умови, відповідачу, як споживачу, до моменту його підписання була надана уся необхідна інформація, визначена частиною другою статті 11 Закону, а останьою не надано доказів, що при підписанні договору та його умов її волевиявлення не було вільним. Не встановлено і будь-яких несправедливих умов спірного договору, обтяжливих або непропорційних позадоговірних перешкод для здійснення споживачем своїх прав за договором, які нею виконувались, до моменту звернення позивача до суду 28 лютого 2017 року, що може свідчити про недобросовісність її поведінки, яка спрямована на ухилення від виконання взятих на себе договірних зобов`язань.

З огляду на це, суд не знаходить підстав для визнання недійсними положень кредитного договору, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» підлягають стягненню судові витрати в розмірі 10 423 грн. 62 коп.

Керуючись ст.ст.12,13, 76-83, 141, 259, 263 266, 268, 272, 273 ЦПК України, суд

Ухвалив

Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», місцезнаходження: місто Київ, вулиця Грушевського, будинок № 1 Д, ідентифікаційний код 14360570, заборгованість за кредитним договором № NKUCG106150109 від 09.07.2007 року в розмірі 25 548 (двадцять п`ять тисяч п`ятсот сорок вісім) доларів США 09 центів, що утворилася станом 13.02.2017 року.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», місцезнаходження: місто Київ, вулиця Грушевського, будинок № 1 Д, ідентифікаційний код 14360570, судові витрати в розмірі 10 423 (десять тисяч чотириста двадцять три) грн. 62 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 24 вересня 2021 року.

Суддя: М.М. Ротар