Справа № 308/334/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 вересня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів СОБОСЛОЯ Г.Г., ГОТРИ Т.Ю.

за участю секретаря МАЦОЛИ О.-Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 308/334/20 за позовом заступника керівника Ужгородської місцевої прокуратури О. Шерстяних в інтересах держави в особі Ужгородської міської ради Закарпатської області до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки на користь територіальної громади, за апеляційною скаргою заступника керівника Закарпатської обласної прокуратури О. Ломакіної-Невідомої на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 4 грудня 2020 року, повний текст якого складено 14 грудня 2020 року, головуюча суддя Дергачова Н.В., -

встановив:

13.01.2020 заст. керівника Ужгородської місцевої прокуратури О. Шерстяних звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_1 мотивуючи таким.

Ужгородською місцевою прокуратурою вивчено рішення Ужгородського міськрайонного суду від 23.02.2019 та постанову Закарпатського апеляційного суду від 28.05.2019 на наявність підстав для представництва інтересів держави.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 23.02.2019 скасовано п. 6.9. рішення 5 сесії 5 скликання Ужгородської міської ради від 17.09.2010 № 1582, яким було надано дозвіл ОСОБА_2 на підготовку проекту відведення земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в районі АДРЕСА_1, скасовано п. 1.1. рішення 5 сесії 5 скликання Ужгородської міської ради від 22.10.2010 № 1627 в частині затвердження проекту землеустрою та передачі земельної ділянки площею 0,0994 га у власність ОСОБА_2 та Державний акт серії ЯЛ № 240486, який посвідчував право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку.

В цій частині постановою Закарпатського апеляційного суду від 28.05.2019 рішення суду залишено без змін, а в часині повернення земельної ділянки площею 0,0994 га з кадастровим номером :62:002:0268 рішення суду першої інстанції скасовано, в задоволенні такої вимоги відмовлено.

За договором купівлі-продажу земельної ділянки від 10.11.2010 ОСОБА_2 продала ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0994 га з кадастровим номером :62:002:0268, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів № 923260 та Державним актом на право власності на земельну ділянку за даним кадастровим номером виданим на ім`я відповідачки 02.12.2010.

Судовими рішеннями встановлено, що рішенням від 17.09.2010 року за № 1582 міська рада протиправно надала дозвіл на розробку проектів землеустрою по АДРЕСА_2 для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд (в тому числі і щодо земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1), оскільки орган місцевого самоврядування враховуючи підстави, передбачені ст. 118 ч. 7 ЗК України, повинен був відмовити заявникам (в тому числі, ОСОБА_2 ) у задоволенні їхніх клопотань через невідповідність відведення земельних ділянок вимогам законодавства та невідповідність місця розташування земельних ділянок вимогам генерального плану міста Ужгорода.

У постанові Закарпатського апеляційного суду від 28.05.2019 зазначено, що розроблення детального плану території кварталу індивідуальної житлової забудови в районі АДРЕСА_2 та містобудівного обґрунтування закріплення меж земельних ділянок для комерційного використання та садибного, житлового будівництва в м. Ужгороді (об`їзна дорога) не спростовує факту невідповідності цільового призначення земельних ділянок, передбаченого детальним планом, функціональному призначенню території в районі АДРЕСА_2 , встановленого генеральним планом, оскільки такий детальний план у межах населеного пункту може лише уточнювати положення генерального плану населеного пункту, розробляється на його основі і не може суперечити йому, зокрема, в частині використання та забудови територій.

Отже, судом визнано протиправними погодження комісією з розгляду питань, пов`язаних з погодженням документації із землеустрою, та затвердження Ужгородською міською радою проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок по АДРЕСА_2 (в тому числі і щодо ділянки по АДРЕСА_1).

Попри те, що нормами ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України встановлені підстави, за наявності яких правочин визнається недійсним, та наслідки визнання правочину недійсним, належним способом захисту права з метою повернення майна, переданого (відчуженого) третій особі на виконання недійсного правочину, є витребування майна від особи, яка не є стороною недійсного правочину, зокрема, від добросовісного набувача, на підставі ст. 388 ЦК України.

Оскільки відповіді обставини встановлені чинними судовими рішеннями, вони повторному доказуванню не підлягають (ст. 82 ЦПК України).

Інформація щодо спірної земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на даний час відсутня. Водночас з інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку земельна ділянка з кадастровим номером :62:002:0268 належить ОСОБА_1 .

Відповідно до положень ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування», суб`єктом права комунальної власності, зокрема, на землю в м. Ужгороді є територіальна громада міста, від імені та в інтересах якої правомочності власника реалізує Ужгородська міська рада, яка повинна при цьому діяти згідно із законом.

Таким чином, земельна ділянка незаконно вибула з власності територіальної громади міста Ужгорода, право власності територіальної громади на землю не поновлене, виникла необхідність його захисту та наявні правові підстави для витребування земельної ділянки на користь територіальної громади.

На території Закарпатської області органом, уповноваженим здійснювати державний контроль за використанням і охороною земель, запобігати порушенням у цій сфері та вживати заходи до їх усунення є Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області. Проте, цей державний орган не наділений повноваженнями на пред`явлення позовів про витребування земельних ділянок від добросовісних набувачів і не може виступати позивачем.

Органом, на який у даному випадку державою покладений обов`язок по здійсненню конкретної діяльності у цих правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави, є Ужгородська міська рада, яка, однак, незважаючи на встановлення судовими рішеннями незаконності розпорядження радою спірною земельною ділянкою всупереч інтересам територіальної громади не вжила ніяких заходів до поновлення порушеного права на землю.

Правовідносини із набуття права власності на земельні ділянки із земель державної та комунальної власності зважаючи не те, що земля є основним національним багатством і перебуває під особливим захистом держави, становлять значний суспільний, публічний інтерес.

Наведені обставити є підставою для вжиття заходів з метою захисту інтересів держави прокурором, який відповідно до ст. 121 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст. 56 ЦПК України пред`являє відповідний позов, здійснює з відповідних підстав представництво. Звернення прокурора до суду в інтересах держави у сфері регулювання земельних відносин спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законних прав та інтересів територіальної громади на володіння та користування землею.

Посилаючись на ці обставини, вказуючи на можливість позбавлення особи права власності на майно в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, з дотриманням справедливого балансу між інтересами суспільства та правами власника, маючи на меті повернення землі територіальній громаді, прокурор просив:

витребувати від ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0994 га, вартістю 609451,22 грн, із кадастровим номером :62:002:0268, що знаходиться по АДРЕСА_1 , на користь територіальної громади міста Ужгорода та покласти на відповідачку судові витрати.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 04.12.2020 у позові відмовлено за спливом позовної давності.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із того, що фактичні обставини, які мають значення в справі поза межами питання про позовну давність, установлені чинними судовими рішеннями в справі № 308/3120/15-ц, перебіг позовної давності для особи, право якої порушене, та для особи, яка представляє її інтереси, в тому числі, для прокурора, розпочинається з моменту, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка порушила право. За зверненою до ОСОБА_1 , яка задовго до пред`явлення прокурором позову про визнання рішень органу місцевого самоврядування недійсними та витребування земельних ділянок набула та оформила своє право на придбану у ОСОБА_2 земельну ділянку, вимогою про витребування земельної ділянки цей строк позивачем був пропущений, а обґрунтована заява відповідачки про застосування позовної давності підлягала задоволенню.

Заст. керівника Закарпатської обласної прокуратури О. Ломакіна-Невідома оскаржила рішення суду першої інстанції як незаконне та необґрунтоване. Апеляцію вмотивовано загалом обставинами, якими обґрунтовувався позов. Крім того, сторона зазначає таке.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Звертаючись 19.03.2015 до суду з позовом до 31 особи в попередній справі, прокурор не знав і не міг знати, що спірна земельна ділянка вже відчужена на користь ОСОБА_1 , тому не знав про особу добросовісного набувача ділянки.

В силу чинних на відповідний час ЗК України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», інших нормативних актів земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав з моменту її формування та обов`язкової державної реєстрації речових прав на неї, тоді як у Державному реєстрі речових прав даних про таку реєстрацію немає. У Державному земельному кадастрі відомості про земельну ділянку можуть бути неповні, доступ до ДЗК прокурор мав лише в режимі читання і не міг ознайомитися з відповідною документацією, крім того, відомості ДЗК є довідковими.

В попередній справі Ужгородська міська рада була відповідачем і не вважала свої права порушеними.

Тому про факт придбання ОСОБА_1 спірної земельної ділянки та про особу, яка порушила права територіальної громади, прокурор дізнався лише у 2019 році в ході розгляду цивільної справи № 308/3120/15-ц, а саме, після отримання апеляційної скарги цієї особи на рішення суду. Право на витребування земельної ділянки виникло теж тільки після набрання законної сили рішенням у попередній справі (28.05.2019).

Відтак, строк позовної давності прокурором не пропущений.

Апелянт просить рішення суду скасувати, позов - задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_1 рішення суду не оскаржує, відзиву на апеляційну скаргу позивача не подавала.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: прокурора Андрейчик А.М., яка апеляцію підтримала, представника відповідачки ОСОБА_1 адвоката Мокану В.Д., який скаргу не визнав, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ст. 367 ч. 1 ЦПК України). Суд першої інстанції відмовив у позові за спливом позовної давності, доводи апеляційної скарги зводяться до заперечення з відповідних підстав обґрунтованості застосування судом позовної давності, відтак інші пов`язані факти і обставини апеляційний суд бере до уваги остільки, оскільки це необхідно для розгляду апеляції.

За приписами ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 5, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, 15, 16, ст. 20 ч. 1 ЦК України (тут і далі норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення відповідних юридичних фактів), ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 12, 13, 19, ст.ст. 43, 44, 49, 76-82 ЦПК України:

кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів;

особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки;

при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається;

цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист;

кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, і зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обов`язок доказування позову лежить на позивачеві;

доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

10.11.2010 ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Петрик Н.В. за реєстровим № 2722, купила у ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0994 га з кадастровим номером :62:002:0268, розташовану по АДРЕСА_1 , призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка належала продавцю на підставі Державного акту серії ЯЛ № 240486 на право приватної власності на землю виданого 05.11.2010 на підставі рішення 5 сесії Ужгородської міської ради 5 скликання від 22.10.2010 року за № 1627 (а.с. 32-33, 63).

Договір купівлі-продажу від 10.11.2010 був зареєстрований у Державному реєстрі правочинів за № 4202213, що підтверджується витягом із указаного реєстру від 10.11.2010 № 9232260 (а.с. 34-35, 65).

15.03.2011 ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 10.11.2010 був виданий Державний акт серії ЯЛ № 210926 на право власності на земельну ділянку площею 0,0994 га з кадастровим номером :62:002:0268, розташовану по АДРЕСА_1 , акт зареєстрований 17.03.2011 у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю, та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 00132 (а.с. 36-37, 64).

Відомості про земельну ділянку з кадастровим номером :62:002:0268, про її цільове призначення та власника ОСОБА_1 внесені до Державного земельного кадастру (а.с. 38).

На час придбання ОСОБА_1 земельної ділянки та оформлення прав на неї законодавством був установлений такий порядок:

ЦК України:

право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації; державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом; порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (ст. 182 ч.ч. 1, 2, 4);

право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ч.ч. 1, 2);

право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом; право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення; якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації (ст. 334 ч.ч. 1, 3, 4);

Тимчасовий порядок державної реєстрації правочинів, затверджений Постановою КМ України від 26.05.2004 № 671:

державна реєстрація правочинів проводиться відповідно до вимог ЦК України шляхом внесення відповідної інформації до Державного реєстру правочинів (п. 1);

державній реєстрації підлягає договір купівлі-продажу, міни земельної ділянки (п. 5);

державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Реєстру одночасно з його нотаріальним посвідченням (п. 6);

датою державної реєстрації правочину вважається дата та час внесення відповідного запису до Реєстру (п. 9);

ЗК України:

право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125);

право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті (ст. 126 ч. 1);

право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою (ст. 126 ч. 2 п. «а»);

при набутті права власності на земельну ділянку на підставі документів, визначених частиною 2 цієї статті, державний акт на право власності на земельну ділянку, що відчужується, долучається до документа, на підставі якого відбувся перехід права власності на земельну ділянку, в кожному такому випадку відчуження земельної ділянки;

на державному акті про право власності на земельну ділянку нотаріус, який посвідчує (видає) документ, та орган, який здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, роблять відмітку про відчуження земельної ділянки із зазначенням документа, на підставі якого відбулося відчуження;

орган, який здійснює реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, робить відмітку про реєстрацію прав на земельну ділянку на підставі документа про її відчуження, складеного та посвідченого в порядку, встановленому законом, протягом 14 календарних днів з дня подання до цього органу зазначеного документа; забороняється вимагати для здійснення відмітки та державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обмежень документи, не передбачені цією статтею (ст. 126 ч. 6);

державний земельний кадастр - це єдина державна система земельно-кадастрових робіт, яка встановлює процедуру визнання факту виникнення або припинення права власності і права користування земельними ділянками та містить сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим цих ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі та землекористувачів (ст. 193 ч. 1);

основними завданнями ведення державного земельного кадастру є, зокрема, забезпечення повноти відомостей про всі земельні ділянки; запровадження єдиної системи земельно-кадастрової інформації та її достовірності (ст. 195 ч. 1 п.п. «а», «в»);

державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у складі державного реєстру земель, який складається з книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок і Поземельної книги, яка містить відомості про земельну ділянку (ст. 202 ч.ч. 1, 2);

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об`єднання земельних ділянок»:

до створення єдиної системи органів реєстрації прав на нерухоме майно та їх обмежень відмітку про відчуження земельної ділянки на державному акті на право власності на землю (земельну ділянку), що відчужується, здійснює нотаріус та орган, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок;

право власності або право користування земельною ділянкою виникає з моменту державної реєстрації земельної ділянки (п. 3 Прикінцевих та перехідних положень);

Указом Президента України від 17.02.2003 № 134/2003 «Про заходи щодо створення єдиної системи державної реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них у складі у складі державного земельного кадастру» на Держкомітет України по земельним ресурсам покладено обов`язок щодо здійснення у складі державного земельного кадастру реєстрації земельних ділянок (п. 1);

Положення про порядок ведення державного земельного кадастру, затверджене Постановою КМ України від 12.01.1993 № 15:

державний земельний кадастр включає дані реєстрації права власності, права користування землею та договорів на оренду землі, обліку кількості та якості земель, бонітування ґрунтів, зонування територій населених пунктів, економічної та грошової оцінки земель (п. 2);

Тимчасовий порядок ведення державного реєстру земель, затверджений наказом Держкомзему України від 02.07.2003 № 174 (реєстрація в Мін`юсті України від 25.07.2003 за № 641/7962):

Поземельна книга - це документ, який є складовою частиною державного реєстру земель, і містить відомості про земельну ділянку, в тому числі кадастровий план, відомості про державний акт на право власності на землю, державний акт на право постійного користування землею, договір оренди землі та власника, користувача, орендаря (суборендаря) земельної ділянки і формується за допомогою АС ДЗК (п.п. 1.2., 12.7.2.);

державна реєстрація державного акта на право власності на земельну ділянку, державного акта на право постійного користування земельною ділянкою, договору оренди землі здійснюється шляхом внесення записів реєстрації до книги реєстрації (п. 4.2.);

Поземельна книга відкривається шляхом внесення кадастрового номера земельної ділянки та дати відкриття Поземельної книги у відповідні поля на титульному аркуші та посвідчується підписом керівника оператора (реєстратора) і печаткою (п. 12.8.1.);

Постанова КМ України від 09.09.2009 № 1021 «Про затвердження порядків ведення Поземельної книги і Книги записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі» (чинна з 01.01.2011):

Порядок ведення Поземельної книги:

Поземельна книга - документ, який є складовою частиною державного реєстру земель, містить відомості про земельну ділянку, обмеження на використання земельної ділянки, суб`єктів прав на земельну ділянку та правовстановлюючі документи, а також дані про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, її цільове призначення, склад земельних угідь (п. 1);

Поземельна книга відкривається та ведеться на кожну земельну ділянку (п. 6);

одночасно з внесенням відомостей до Поземельної книги робляться записи у Книзі записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі (п. 8);

Поземельна книга вважається відкритою після зазначення кадастрового номера земельної ділянки і дати її відкриття на титулі Поземельної книги, що завіряється підписом посадової особи, скріпленим печаткою територіального органу Держземагентства; дата відкриття Поземельної книги є датою державної реєстрації земельної ділянки (п. 9);

під час державної реєстрації земельної ділянки здійснюється державна реєстрація державного акта … у Книзі записів (п. 13-6);

у разі здійснення нотаріусом у встановленому законом порядку відмітки про перехід права власності на земельну ділянку на підставі цивільно-правового договору … вносяться відомості до розділу 3 Поземельної книги «Земельна ділянка. Права власності, постійного користування»; дата внесення відомостей є датою державної реєстрації переходу права власності на земельну ділянку (п. 14);

Порядок ведення Книги записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі:

записи до розділів Книги записів вносяться при видачі документа, що посвідчує право на земельну ділянку, якими є державний акт на право власності на земельну ділянку, державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, договір оренди землі, договір суборенди землі та договір про внесення змін до договорів оренди та суборенди землі (п. 10);

дата внесення запису до розділу Книги записів є датою державної реєстрації документа, що посвідчує право на земельну ділянку (п. 11);

державна реєстрація державного акта на право власності на земельну ділянку … здійснюється одночасно із державною реєстрацією земельної ділянки (п. 16-1);

Постанова КМ України від 02.04.2002 № 449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою»:

раніше видані державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю, державні акти на право власності на земельну ділянку та державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб (п. 2).

Таким чином, ОСОБА_1 набула право власності на вищевказану земельну ділянку на підставі нотаріально посвідченого та зареєстрованого встановленим порядком договору купівлі-продажу від 10.11.2010, отримала новий державний акт на земельну ділянку, що був зареєстрований 17.03.2011, тож оформила своє право власності на землю відповідно до встановленого цивільним і спеціальним земельним законодавством порядку. Факти державної реєстрації земельної ділянки та державного акта на неї станом на 17.03.2011 установлені.

У період з 10.11.2010 по 17.03.2011 було чинним Тимчасове положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затверджене наказом Мін`юсту України від 07.02.2002 № 7/5 (реєстрація в Мін`юсті України від 18.02.2002 за № 157/6445), яке встановлювало порядок проведення державної реєстрації права власності та права користування на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках; права користування будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; довірчого управління нерухомим майном; права власності на об`єкти незавершеного будівництва, а також порядок взяття на облік безхазяйного нерухомого майна (п.п. 1.1.-1.6.) і не регулювало питання державної реєстрації права власності на земельні ділянки, які були врегульовані вищенаведеним спеціальним законодавством.

Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України (Закон № 1878-VI), який з урахуванням змін, що до нього вносилися, набрав чинності з 01.01.2013, було викладено в новій редакції Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», який отримав назву «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». В розділі ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закон № 1878-VI установив, що до 01.01.2013 року державна реєстрація права власності, права користування (сервітут) земельними ділянками, права постійного користування земельними ділянками, … проводиться територіальними органами земельних ресурсів (п. 3).

Відсутність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :62:002:0268, як це зафіксовано в інформації з указаного реєстру від 06.12.2019 (а.с. 31), не спростовує фактів виникнення у неї та державної реєстрації права власності на земельну ділянку в законний спосіб. На власника земельної ділянки не може покладатися відповідальність за дії чи бездіяльність уповноважених у сфері державної реєстрації майнових прав осіб, він не може зазнавати негативних наслідків через такі дії чи бездіяльність, якщо вони щодо державної реєстрації прав на нерухоме майно та належної взаємодії між відповідними реєстрами мали місце.

01.01.2013 набрав чинності Закону України «Про Державний земельний кадастр», згідно з чинною на березень 2015 року редакцією якого передбачалося, що для здійснення повноважень, визначених законом, органи державної влади та органи місцевого самоврядування користуються відомостями і документами Державного земельного кадастру щодо земель та земельних ділянок, розташованих на відповідній території, на безоплатній основі, мають право на отримання відомостей кадастру про земельну ділянку, мають право на отримання засвідчених копій усіх документів Державного земельного кадастру та витягів з них, якщо це пов`язано із здійсненням ними повноважень, встановлених законом (ст. 38 ч.ч. 3, 5, 8).

Право власності, у т.ч., на землю, набувається і реалізується громадянами на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, правомірність набуття права власності презюмується, це право гарантується, є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, випадки позбавлення, обмеження права власності, припинення права власності та діяльності власника встановлюються Конституцією та законами України; земельне законодавство базується на принципах, зокрема, забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом; забезпечення гарантій прав на землю (ст. 14 ч. 2, ст. 41 ч. 4 Конституції України, ст. 3 ч. 1 п. 2, ст. 319 ч. 7, ст. 321 ч.ч. 1, 2, ст. 328 ч.ч. 1, 2 ЦК України, ст. 1 ч. 2, ст. 5 ч. 1 п.п. «б», «в», «ґ», ст. 78 ч.ч. 1, 2, ст.ст. 79, 81, ст. 153 ч. 1 ЗК України).

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, підписана від імені України 09.11.1995 (Конвенція), і Перший протокол до Конвенції, підписаний від імені України 19.12.1996, у м. Страсбурзі, ратифіковані Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, у силу положень ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 10 ч.ч. 2, 4 ЦПК України, є частиною національного законодавства, Конвенція, протоколи до неї та практика Європейського суду з прав людини застосовуються при розгляді справ як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (ч. 1); проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (ч. 2).

Право власності підлягає захисту, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності (ст. 3 ч. 1 п. 5, ст.ст. 15, 16, 386 ЦК України, ст. 90 ч. 2, ст. 152 ЗК України). Власник має право вимагати усунення порушення його права, зокрема, управі витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України, ст. 152 ч. 2, ч. 3 п. «д» ЗК України). Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (ст. 388 ч. 1 п. 3 ЦК України).

Держава, територіальні громади діють у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин, набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через, відповідно, органи державної влади та органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ст. 1 ч. 1, ст. 2 ч. 2, ст. 167 ч. 1, ст. 169 ч. 1, ст.ст. 170, 172 ЦК України).

За правилами ЦК України про позовну давність: позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки; перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; перебіг позовної давності переривається, зокрема, у разі пред`явлення особою позову до боржника, після переривання перебіг позовної давності починається заново; позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст.ст. 256, 257, ст. 260, ст. 261 ч. 1, ст. 264, ст. 267 ч.ч. 3, 4 ЦК України).

Тож право власника землі на пред`явлення вимог, спрямованих на захист порушеного права, не може заперечується як таке, що, однак, не звільняє від обов`язку пред`явити позов із належних підстав, у тому числі, за відповідних умов із додержанням правил про позовну давність, обґрунтувати та довести його належним процесуальним порядком. Лише в такому разі можуть мати місце законні підстави для задоволення відповідних вимог. Так само не може заперечуватися і право власника землі на захист від відповідного позову.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 23.02.2018 у справі № 308/3120/15-ц задоволено частково позов прокурора міста Ужгорода до Ужгородської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_2 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 про визнання недійсними та скасування рішень Ужгородської міської ради, витребування на користь територіальної громади міста Ужгорода земельних ділянок, вирішено:

визнати незаконними та скасувати :

пункт 6.9. рішення 5 сесії Ужгородської міської ради V скликання від 17.09.2010 року за № 1582 в частині надання дозволу на підготовку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд в районі АДРЕСА_2 наступним громадянам:

- ОСОБА_3 площею 0,10 га поз. НОМЕР_1;

- ОСОБА_4 площею 0,0963 га поз. НОМЕР_2;

- ОСОБА_5 площею 0,10 га поз. НОМЕР_3;

- ОСОБА_6 площею 0,0997 га поз. НОМЕР_4;

- ОСОБА_7 площею 0,10 га поз. НОМЕР_5;

- ОСОБА_8 площею 0,10 га поз. НОМЕР_6;

- ОСОБА_9 площею 0,10 га поз. НОМЕР_7;

- ОСОБА_10 площею 0,10 га поз. НОМЕР_8;

- ОСОБА_11 площею 0,10 га поз. НОМЕР_9;

- ОСОБА_12 площею 0,10 га поз. НОМЕР_10;

- ОСОБА_13 площею 0,10 га поз. НОМЕР_11;

- ОСОБА_14 площею 0,10 га поз. НОМЕР_12;

- ОСОБА_15 площею 0,10 га поз. НОМЕР_13;

- ОСОБА_2 площею 0,10 га поз. НОМЕР_14;

- ОСОБА_16 площею 0,10 га поз. НОМЕР_15;

- ОСОБА_17 площею 0,10 га поз. НОМЕР_16;

- ОСОБА_18 площею 0,10 га поз. НОМЕР_17;

- ОСОБА_19 площею 0,10 га поз. НОМЕР_18;

- ОСОБА_20 площею 0,10 га поз. НОМЕР_19;

- ОСОБА_21 площею 0,10 га поз. НОМЕР_20;

- ОСОБА_22 площею 0,10 га поз. НОМЕР_21;

- ОСОБА_23 площею 0,0996 га поз. НОМЕР_22;

- ОСОБА_33 площею 0,0996 га поз. НОМЕР_23;

- ОСОБА_25 площею 0,0995 га поз. НОМЕР_24;

пункт 1.1. рішення 5 сесії Ужгородської міської ради V скликання від 22.10.2010 року за № 1627 в частині затвердження проектів землеустрою щодо відведення та передачі у власність земельних ділянок:

- ОСОБА_12 (площею 0,0997 га),

- ОСОБА_13 (площею 0,0996 га),

- ОСОБА_14 (площею 0,0998 га),

- ОСОБА_2 (площею 0,0994 га),

- ОСОБА_15 (площею 0,0995 га),

- ОСОБА_22 (площею 0,0999 га);

пункт 1.7. рішення 5 сесії Ужгородської міської ради V скликання від 15.10.2010 року за №1609 в частині затвердження проектів землеустрою щодо відведення та передачі у власність земельних ділянок:

- ОСОБА_5 (площею 0,10 га),

- ОСОБА_6 (площею 0,0997 га),

- ОСОБА_7 (площею 0,10 га),

- ОСОБА_8 (площею 0,10 га),

- ОСОБА_17 (площею 0,0998 га),

- ОСОБА_18 (площею 0,0993 га),

- ОСОБА_19 (площею 0,0995 га),

- ОСОБА_20 (площею 0,0997 га),

- ОСОБА_21 (площею 0,0999 га);

пункт 1.2. рішення 5 сесії Ужгородської міської ради V скликання від 27.10.2010 року № 1638 в частині затвердження проектів землеустрою щодо відведення та передачі у власність земельних ділянок:

- ОСОБА_3 (площею 0,10 га),

- ОСОБА_23 (площею 0,0997 га),

- ОСОБА_24 (площею 0,0997 га),

- ОСОБА_4 (площею 0,0963 га);

пункт 1.7. рішення 7 сесії Ужгородської міської ради VI скликання від 14.02.2012 року №456 в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_16 (площею 0,0999 га);

пункт 1.19. рішення 11 сесії Ужгородської міської ради VI скликання від 30.12.2011 року №410 в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_25 (площею 0,0995 га);

пункт 2.3. рішення 6 сесії Ужгородської міської ради VI скликання від 03.06.2011 року №179 в частині затвердження проекту відводу та передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_11 (площею 0,0999 га);

пункт 3.3. рішення 7 сесії Ужгородської міської ради VI скликання від 22.07.2011 року №217 в частині затвердження проектів землеустрою щодо відведення та передачі у власність земельних ділянок ОСОБА_10 (площею 0,10 га) та ОСОБА_9 (площею 0,0998 га);

визнати недійсними Державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯЛ № 744704 від 12.10.2011, серії ЯЛ №100178 від 16.03.2011, серії ЯЛ №510084 від 25.06.2011, серії ЯЛ №510085 від 20.07.2011, серії ЯЛ №510086 від 20.07.2011, серії ЯЛ № 510087 від 25.06.2011, серії ЯЛ № 510083 від 28.05.2012, серії ЯЛ №240474 від 05.11.2010, серії ЯЛ №772845 від 01.08.2011, серії ЯЛ № 772844 від 28.08.2012, серії ЯЛ № 772843 від 28.05.2012, серії ЯЛ № 772846 від 26.12.2011, серії ЯЛ № 741538 від 17.04.2012, серії ЯЛ № 083712 від 17.03.2011, серії ЯЛ №083711 від 17.03.2011, серії ЯЛ № 660705 від 15.05.2012, серії ЯЛ № 240486 від 05.11.2010 та серії ЯЛ № 240485 від 05.11.2010;

повернути до земель комунальної власності земельні ділянки за кадастровими номерами: :61:001:0234 площею 0,0998 га; :62:002:0219 площею 0,0993 га; :62:002:0220 площею 0,0995 га; :62:002:0222 площею 0,0999 га; :62:002:0218 площею 0,0998 га; :62:002:0253 площею 0,0996 га; :62:002:0216 площею, 0,10 га; :62:002:0214 площею 0,10 га; :61:001:0250 площею 0,0995 га; :61:001:0273 площею 0,0999 га; :62:002:0268 площею 0,0994 га; :62:002:0267 площею 0,0995 га;

витребувати на користь територіальної громади міста Ужгорода від ОСОБА_26 земельну ділянку за кадастровим номером :62:002:0335, площею 0,0996 га; ОСОБА_27 земельну ділянку за кадастровим номером :62:002:0324, площею 0,10 га; ОСОБА_28 земельну ділянку за кадастровим номером :62:002:0215, площею 0,0997 га; ОСОБА_29 земельні ділянки за кадастровими номерами :62:002:0274, площею 0,0997 га та :62:002:0273, площею 0,0999 га; ОСОБА_19 земельну ділянку за кадастровим номером :62:002:0221, площею 0,0997 га;

закрити провадження у справі в частині визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд серії ЯЛ № 796106 від 23.12.2011, серії ЯЛ № 100176 від 23.03.2011, серії ЯЛ № 796125 від 23.12.2011, серії ЯЛ № 083713 від 17.03.2011, серії ЯЛ № 240473 від 05.11.2010, серії ЯЛ № 240475 від 05.11.2010, повернення земельних ділянок за кадастровими номерами :62:002:0322 площею 0,0963 га; :61:001:0231 площею 0,10 га; :62:002:0275 площею 0,0997 га; :62:002:0217 площею 0,0999 га; витребування на користь територіальної громади міста Ужгорода від ОСОБА_31 земельної ділянки за кадастровим номером :62:002:0252, площею 0,0997 га та від ОСОБА_32 земельної ділянки за кадастровим номером :62:002:0254, площею 0,0998 га (а.с. 7-19).

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 28.05.2019 задоволено апеляційні скарги ОСОБА_28 , ОСОБА_1 , ОСОБА_34 та задоволено частково апеляційні скарги ОСОБА_27 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 і ОСОБА_21 ,

рішення Ужгородського міськрайонного суду від 23.02.2018 у частині витребування на користь територіальної громади міста Ужгорода від ОСОБА_27 земельної ділянки з кадастровим номером :62:002:0324 площею 0,10 га, ОСОБА_28 земельної ділянки з кадастровим номером :62:002:0215 площею 0,0997 га, ОСОБА_19 земельної ділянки з кадастровим номером :62:002:0221 площею 0,0997 га, ОСОБА_34 земельної ділянки з кадастровим номером :61:001:0273 площею 0,0999 га

та в частині повернення на користь територіальної громади міста Ужгорода земельної ділянки з кадастровим номером :62:002:0268 площею 0,0994 га

скасовано і в цій частині заявлених позовних вимог прокурора міста Ужгорода відмовлено (а.с. 20-30).

Судовими рішеннями, ухваленими у справі № 308/3120/15-ц, встановлені обставини надання громадянам земельних ділянок у власність, встановлені підстави для повернення відповідних земельних ділянок територіальній громаді міста Ужгорода. Водночас ОСОБА_1 будучи на час пред`явлення прокурором позову та розгляду справи судом першої інстанції власником земельної ділянки з кадастровим номером :62:002:0268 не брала участі в справі № 308/3120/15-ц, натомість позов був пред`явлений до ОСОБА_2 як до власника цієї земельної ділянки, тоді як вона її відчужила ще у 2010 році.

За таких обставин цивільні та процесуальні права ОСОБА_1 були порушені, вона була позбавлена права на захист і можливості як заперечувати позов по суті, в тому числі, щодо вимоги про повернення до комунальної власності належної їй, а не ОСОБА_2 , земельної ділянки, так і ставити питання про застосування позовної давності.

Суд апеляційної інстанції встановив, що прокурор звернувся з позовом 19.03.2015, у подальшому 21.02.2018 змінив частково позовні вимоги, на момент пред`явлення позову ОСОБА_1 була власником земельної ділянки з кадастровим номером :62:002:0268, проте, не була залучена до участі в справі, в якій суд вирішив питання про її права та обов`язки, позбавив її права власності на земельну ділянку, тому вимогу апеляції ОСОБА_1 про скасування рішення суду першої інстанції з відмовою в позові у відповідній частині задовольнив.

Доводи апелянта про те, що звертаючись 19.03.2015 до суду із самостійним позовом у справі № 308/3120/15-ц (ст. 45 ч. 2 ЦПК України в редакції, що була чинною до 15.12.2017) прокурор не знав і не міг знати, що спірна земельна ділянка вже відчужена на користь ОСОБА_1 , тому не знав про особу добросовісного набувача ділянки, дізнався про неї лише у 2019 році в ході розгляду цивільної справи № 308/3120/15-ц і право на витребування земельної ділянки виникло в нього тільки після набрання законної сили рішенням у попередній справі (28.05.2019), необґрунтовані, суперечать дійсним обставинам і не можуть бути враховані.

Якщо йдеться власне про справу № 308/3120/15-ц, то зі змісту вказаних вище судових рішень випливає, що прокурор був достатньо обізнаний з обставинами надання громадянам спірних земельних ділянок, з рухом прав на них, послуговувався матеріалами акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства, складеного 07.07.2014 Держінспекцією сільського господарства в Закарпатській області, тощо. Серед іншого, прокурор був обізнаний щодо відчуження ряду отриманих громадянами на підставі відповідних рішень земельних ділянок іншим особам за цивільно-правовими угодами, тому клопотав про залучення їх як співвідповідачів (гр-ни ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_19 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 ).

Маючи всі необхідні реквізити земельних ділянок, щодо яких був пред`явлений позов, не був позбавлений можливості прокурор і з`ясувати в органах місцевого самоврядування та в уповноважених на реєстрацію земельних ділянок органах актуальну інформацію про земельні ділянки, рух прав за якими відповідним чином фіксувався. Зрештою обов`язки з`ясувати відповідні обставини, визначити осіб, які порушили право та повинні відповідати за позовом - належних відповідачів, обґрунтувати відповідним чином позов, пред`явити належно сформульовані вимоги, подати докази, а в разі неможливості їх подання з об`єктивних причин - право клопотати перед судом про їх витребування тощо належать позивачеві, який на власний ризик і розсуд виконує свої процесуальні обов`язки, реалізує процесуальні права та несе ризик вчинення або невчинення процесуальних дій. Особа, яка не виконує повною мірою процесуальні обов`язки та не реалізує належним чином свої процесуальні права, не може мати матеріально- чи процесуально-правових переваг у спорі перед учасниками процесу, які діють в належний процесуальний спосіб.

З огляду на викладене, міркування про те, що про факт належності близько чотирьох років до моменту пред`явлення позову в справі № 308/3120/15-ц спірної земельної ділянки ОСОБА_1 , а не ОСОБА_2 , прокурор (позивач), який саме і ставив у цій справі питання про порушення права та про його захист і поновлення та зобов`язаний був пред`являючи позов з`ясувати питання власності на землю, не знав і не міг знати аж до 2019 року непереконливі та не мають належного підтвердження.

Поза тим, у справі, що розглядається, прокурор пред`явив позов в інтересах держави в особі Ужгородської міської ради, власне - в інтересах територіальної громади міста Ужгорода в особі її представницького органу місцевого самоврядування. Тим часом, Ужгородській міській раді було своєчасно та достеменно відомо про набуття ОСОБА_1 у власність спірної земельної ділянки шляхом купівлі її у ОСОБА_2 та про відповідне оформлення прав: Державний акт серії ЯЛ № 210926 на право власності на земельну ділянку площею 0,0994 га з кадастровим номером :62:002:0268 був виданий на підставі договору купівлі-продажу від 10.11.2010; акт 02.12.2010 був підписаний начальником Відділу Держкомзему в місті Ужгороді, отже, на цей момент вся інформація щодо земельної ділянки та переходу прав на неї була опрацьована та офіційно зафіксована; акт був підписаний Ужгородським міським головою 15.03.2011, а 17.03.2011 був зареєстрований. Тобто, про відповідні факти у контексті питань, які стосуються доводів сторін про позовну давність, територіальній громаді міста Ужгорода в особі Ужгородської міської ради та відповідних її підрозділів було відомо в день їх виникнення.

У силу положень ст. 237 ч.ч. 1, 3, ст. 239 ЦК України, ст. 56 ч.ч. 3, 4, 5, ст. 57 ч.ч. 1, 2, 3, 4, ст. 58 ч.ч. 1, 4, ст. 64 ч. 1 ЦПК України, ст. 23 ч.ч. 1, 3, 6 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснюючи в суді представництво інтересів держави в особі певного суб`єкта спірних правовідносин створює, змінює, припиняє відповідні цивільні та процесуальні права та обов`язки саме особи, яку він представляє.

Позов пред`явлено прокурором 13.01.2020 - більш ніж через дев`ять років з часу набуття ОСОБА_1 у власність спірної земельної ділянки і майже через п`ять років після пред`явлення позову в справі № 308/3120/15-ц, який своєю чергою, ґрунтувався в числі інших доказів на акті перевірки дотримання вимог земельного законодавства, складеному щодо відповідних порушень 07.07.2014 Держінспекцією сільського господарства в Закарпатській області, тобто, істотно раніше дати пред`явлення позову.

Відповідачка ОСОБА_1 у відзиві на позов обґрунтувала свою позицію щодо спливу позовної давності за пред`явленим до неї прокурором в інтересах держави в особі Ужгородської міської ради позовом про витребування земельної ділянки, вважає позовну давність пропущеною і просила суд її застосувати (а.с. 56-62). Виходила загалом із того, що з урахуванням часу та обставин набуття та оформлення нею права власності на земельну ділянку як міська рада, так і прокурор були своєчасно обізнані з відповідними фактами, окрім цього, могли довідатися про них і не мали перешкод у цьому ще до пред`явлення у березні 2015 року першого позову, однак, прокурор не пред`явив до неї той перший позов, що позбавило її можливості спростовувати його позицію, а також просити застосувати позовну давність, а позов, що наразі розглядається, був пред`явлений вочевидь за межами позовної давності.

Верховний Суд України на спільному засіданні Судових палат у господарських справах і у цивільних справах прийняв 01.07.2015 постанову в справі № 6-178цс15, в якій зробив правові висновки про те, що:

позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права;

як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила;

згідно із частиною 1 статті 46 ЦПК України, орган ти інші особи, які відповідно до ст. 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов`язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду;

прокурор, який бере участь у справі, має обов`язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди;

відтак, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

У подальшому ця правова позиція була підтверджена, розвинена та конкретизована Верховним Судом неодноразово, зокрема:

Велика Плата Верховного Суду в постанові від 17.10.2018 у справі № 362/44/17 за позовом прокурора в інтересах держави в особі сільської ради до фізичних осіб про витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння зазначила, що:

статті 387 і 388 ЦК України не вказують на те, що приписи про позовну давність не застосовуються до правовідносин, врегульованих приписами вказаних статей, а стаття 268 цього кодексу не передбачає, що вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння належить до вимог, на які позовна давність не поширюється; крім того, сутність вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння не виключає застосування до неї позовної давності (п. 37);

Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.03.2008 в справі «Dacia S.R.L.» проти Молдови» (Dacia S.R.L. v. Moldova, заява № 3052/04) встановив, що припис Цивільного кодексу Молдови, згідно з яким позовна давність не поширювалася на позови державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння інших організацій чи громадян, сам по собі суперечить статті 6 Конвенції, оскільки у справі не було надано жодних аргументів на обґрунтування того, чому державні організації у цих випадках мають бути звільнені від обов`язку додержувати установлених строків давності, котрі б в аналогічних ситуаціях перешкодили розгляду позовів, поданих приватними особами чи компаніями; це, на думку ЄСПЛ, потенційно може призводити до руйнування багатьох усталених правовідносин і надає дискримінаційну перевагу державі без будь-якої переконливої підстави (§ 76); ЄСПЛ констатував, що зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або мали би стати остаточними, якби позовну давність було застосовано без дискримінації на користь держави, є несумісним із принципом правової визначеності (§ 77) (п. 38);

на віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування відповідно) поширюється загальна позовна давність; для уникнення дискримінаційної переваги цих суб`єктів порівняно з іншими суб`єктами права вони мають нести ризик застосування наслідків спливу позовної давності для оскарження виданих ними правових актів;

зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або мали би стати остаточними, якби позовна давність була застосована без дискримінації на користь держави, є несумісною з принципом правової визначеності (п.п. 39, 40);

у справі № 907/50/16 за позовом прокурора в інтересах держави в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України до суб`єкта господарювання про витребування майна з незаконного володіння Велика Плата Верховного Суду вказала, що:

і в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це, особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила;

положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади;

це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини;

можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права (п.п. 46, 47, 48);

до позовних вимог про витребування майна на підставі статей 387, 388 ЦК України застосовується загальна позовна давність у три роки; при цьому за вимогами статті 261 цього Кодексу початок перебігу строку позовної давності пов`язується не лише з моментом, коли особі, яка звертається за захистом свого права або інтересу, стало відомо про порушення свого права чи про особу, яка його порушила, а також з моментом, коли така особа могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила (п. 63);

у вищезгаданій справі № 308/3120/15-ц, до участі в якій не була залучена ОСОБА_1 , Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 04.12.2019 констатував таке:

в основу конструкції частини першої статті 261 ЦК України покладено принцип єдності (одинності) суб`єкта, чиї права порушено; аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що у випадку, коли законодавець вживає вислови «свої цивільні права», «цивільні права особи», «здійснення права», він має на увазі право, яке належить одній особі, право однієї особи, а не декількох осіб, якщо інше прямо не зазначено у тексті відповідної норми;

тому при тлумаченні вимог щодо початку перебігу позовної давності слід керуватися тим, що перебіг позовної давності починається від дня, коли про відповідні обставини, тобто про порушення права, довідалася, могла довідатися або зобов`язана була довідатися особа, яка є носієм цього права, а не інша особа, у тому числі й та, якій за законом надано повноваження по захисту цього права, тобто прокурор;

при цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, якою може бути і прокурор, перебіг позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила;

іншого правила щодо визначення початку перебігу позовної давності частина перша статті 261 ЦК України не містить.

на позови прокурора, які пред`являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли особа, яка наділена повноваженнями власника чи користувача земельної ділянки з правом розпорядження нею, довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів;

якщо у передбачених законом випадках з позовом до суду звернувся прокурор в інтересах відповідного органу, то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатись саме цей орган, а не прокурор, оскільки законом не передбачено жодних виключень щодо застосування правила, передбаченого частиною першою статті 261 ЦК України.

Виходячи з наведеного, відповідачка ОСОБА_1 довела наявність підстав для застосування в спорі позовної давності, пропущеної позивачем, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права щодо позовної давності та ухвалив рішення про відмову в позові за спливом позовної давності з додержанням норм процесуального права, чого доводи апеляції не спростовують.

Відтак з урахуванням положень ст. 367 ч. 1 ЦПК України та на підставі ст. 375 цього Кодексу апеляцію прокурора слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. 367 ч. 1, ст. 374 ч. 1 п. 1, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу заступника керівника Закарпатської обласної прокуратури О. Ломакіної-Невідомої залишити без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду від 4 грудня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 24 вересня 2021 року.

Судді