ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2021 року м.Суми

Справа №591/2263/19

Номер провадження 22-ц/816/1729/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Левченко Т. А.

за участю секретаря судового засідання -Назарової О.М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Рибалка Клавдія Дмитрівна,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Рижова Сергія Євгеновича на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 17 вересня 2021 року в складі судді Клименко А.Я., ухваленого в м. Суми, повне судове рішення складено 21 вересня 20 21 року,

в с т а н о в и в

Звернувшись із позовом у квітні 2019 року, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посвідчений 25 березня 2019 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Рибалка К.Д. за р.№746; скасувати рішення приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Рибалка К.Д. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким за ОСОБА_3 зареєстровано право приватної власності на квартиру та запис про право власності; стягнути понесені судові витрати.

Свої вимоги мотивувала тим, що між нею і ОСОБА_2 виник спір з приводу відшкодування шкоди, завданої ДТП, який знаходиться на розгляді Зарічного районного суду м. Суми (справа №591/298/18). У ході розгляду цієї справи за її заявою про забезпечення позову ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 25 березня 2019 року накладено арешт із забороною відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Однак в цей день, до моменту внесення запису до єдиного державного реєстру обтяжень ОСОБА_2 подарувала вказану квартиру своїй матері ОСОБА_3 , а тому на думку позивача такий договір дарування є фіктивним правочином, який не був спрямований на настання реальних наслідків.

22.07.2019 надійшла заява позивача про зміну підстави позову, де просила визнати оспорюваний договір дарування недійсним на підставі ч.1 ст. 215 ЦК України через недодерження в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 17 вересня 2021 року позов задоволено та визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 25 березня 2019 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Рибалко К.Д. за р. №746.

Скасовано рішення приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Рибалки К.Д. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким за ОСОБА_3 , зареєстровано право приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та запис про право власності: 30854357.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1152,60 грн в рахунок відшкодування судових витрат в дольовому порядку, тобто по 576,30 грн з кожної.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір дарування квартири, укладений 25 березня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , порушує права та законні інтереси ОСОБА_1 , як заінтересованої особи, оскільки квартира за адресою: АДРЕСА_1 , з 25 березня 2019 року забезпечує майнові вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 у справі №591/298/18. При цьому, 29 червня 2021 року набрало законної сили рішення Зарічного районного суду м. Суми у справі №591/298/18 від 01 квітня 2021 року, за яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 209365,17 грн в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої внаслідок ДТП та 2093,55 грн витрат по сплаті судового збору

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_3 - адвокат Рижов С.Є. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позові ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що ухвала про забезпечення позову є виконавчим документом, яка підлягає негайному виконанню, але згідно з відміткою канцелярії Зарічного районного суду м. Суми ОСОБА_4 подала заяву про забезпечення позову 25.03.2019 о 9 год.25 хв. і о 9 год.38 хв. відбувся її автоматизований розподіл. В матеріалах справи відсутні докази того, що в момент вчинення нотаріальної дії вже був накладений арешт на подаровану квартиру. Отже визнана судом обставина є недоведеною. Судом першої інстанції в порушення висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 08.07.2021 у справі №160/674/19, порушено принцип пропорційності і допущено втручання в право особи на мирне володіння майном, гарантованого ст.1 Першого протоколу до Конвенції. Як констатував ЄСПЛ недодерження одного з критерій: чи є втручання законним, чи переслідує воно «суспільний» чи « публічний» інтерес, чи є такий захід пропорційним цілям, є порушенням ст.1 Першого протоколу до Конвенції. Вважає, що позбавлення права ОСОБА_3 на житло не є пропорційним до цілей такого позбавлення для відшкодування майнової шкоди у розмірі, завданої внаслідок ДТП - 209 365,17 грн.

Конституційний Суд України 28.04.2021 прийняв рішення №2-р(11) 2021 у справі №3-95/2020 щодо відповідності ч.3ст3, ч.3 ст. 16 ЦК України. За наслідками розгляду справи суд визнав ці положення закону конституційними. У цій справі судом досліджувалась конституційна відмова у захисті цивільного права та інтересу особи в разі вчинення нею дій з наміром завдати шкоди іншій особі, а також у разі зловживання правом в інших формах. Суд вважає, що не є підставою для відмови у відкритті судового провадження за позовом особи, яка, можливо, порушує здійснення цивільних прав. Проте, суд може застосувати ці приписи під час розгляду справи по суті та відмовити в задоволенні позовних вимог.

Під час ДТП не було перевірено наявність у сина позивача тимчасового реєстраційного талону та розпорядження транспортним засобом. Посилаючись на ч.4 п.16 постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013, де роз`яснено, що у разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов`язку письмового надання страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у передбачених випадках - ИТСБУ), повідомлення про ДТП встановленого зразка, шкода відшкодовується завдавачем шкоди. Вважає, що особою відповідальною за шкоду, завдану внаслідок ДТП за участю автомобіля SkodaSuperb, є позивач у даній справі. В порушення норм процесуального права суд першої інстанції не дослідив та не надав правової оцінки аргументам представника відповідача, заявленим в запереченнях проти позову, а саме, не з`ясував обставин справи щодо порушення позивачем вимог ч.2 і 3 ст.13 ЦК України, що відповідно до ст.16 цього Кодексу є підставою для відмови у позові.

Ухвалою апеляційного суду від 09.12.2021 року апеляційне провадження за апеляційної скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 закрито.

Позивач та відповідач ОСОБА_2 , приватний нотаріус до суду не прибули, про час та місце проведення судового засідання були належним чином повідомленні.

Представник відповідача ОСОБА_3 підтримав свою апеляційну скаргу і просив задовольнити, бо вважає, що порушені права фізичної особи, інтереси якої він представляє, та не дотримані норми міжнародного права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як вбачається із цивільної справи та встановлено судом першої інстанції, постановою Зарічного районного суду м. Суми від 18 січня 2018 року у справі №591/134/18, відповідачку ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за те, що 06 січня 2018 року о 16-50 год. в м. Суми на перехресті вул. Г. Кондратьєва та вул. Лебединська, неподалік буд. 191 по вул. Г. Кондратьєва, керуючи т/з ВАЗ 211040, д.н. НОМЕР_1 , під час виїзду з прилеглої території АЗС «Маршал», не надала перевагу в русі та допустила зіткнення з т/з SkodaSuperb, д.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_6 (син позивачки), внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальним збитком, чим порушила п. 10.2 ПДР та вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП (а.с. 20, т. 1).

28 вересня 2018 року апеляційний суд Сумської області ухвалив постанову у справі №591/134/18, якою постанову судді Зарічного районного суду м. Суми від 18.01.2018 року відносно ОСОБА_2 , залишив без змін, а апеляційну скаргу її представника-адвоката Рижова С.Є. на цю постанову - без задоволення (а.с. 21-25, т. 1).

25 березня 2019 року Зарічним районним судом м. Суми постановлено ухвалу про забезпечення позову у справі №591/298/18, якою накладено арешт і заборону відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_2 (а.с. 29-31, т. 1).

У цей же день 25 березня 2019 приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Рибалка К.Д. посвідчено договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 , згідно якого винна особа у ДТП ОСОБА_2 подарувала своїй матері ОСОБА_3 дану квартиру.

У зв`язку із посвідченням договору дарування, даним приватним нотаріусом проведена державна реєстрація права власності на цю квартиру за ОСОБА_3 (індексний номер: 46127742 від 25.03.2019 15:06:55) і номер запису про право власності: 30854357; дата, час державної реєстрації: 25.03.2019 15:04:15) (а.с. 84, т. 1).

26 березня 2019 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Авраменко М.О. виконавчого комітету Сумської міської ради винесено рішення №46144390 про відмову у державній реєстрації обтяження, арешт нерухомого майна квартири за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки станом на момент подання заяви про державну реєстрацію обтяження та на момент прийняття рішення, власником об`єкту нерухомого майна, щодо якого подана заява, є інша особа, ніж та, яка зазначена власником в ухвалі Зарічного районного суду м. Суми від 25.03.2019 року, справа №591/298/18 (а.с. 82, т. 1). 01 квітня 2021 року Зарічний районний суд м. Суми ухвалив рішення у справі №591/298/18, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_6 , ПАТ «АСК «Омега», ПАТ «СК «Провідна» про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 209365,17 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та 2093,55 грн. витрат по сплаті судового збору. В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено (а.с .9-12 т.5).

29 червня 2021 року Сумським апеляційним судом ухвалено постанову у справі №591/298/18, якою апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Рижова С.Є. залишено без задоволення, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 01.04.2021 в даній справі залишено без змін (а.с.13-15 т.5).

09 серпня 2021 року Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановлено ухвалу у справі №591/298/18, якою відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 01 квітня 2021 року та постанову Сумського апеляційного суду у справі (а.с.16 т.5).

За нормами статей 11-14 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є:договори та інші правочини;інші юридичні факти.Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів місцевого самоврядування.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

Частинами першої - третьої, п`ятої та шостої статті 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами 1,3 ст. 215 цього Кодексу визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Поняття договору дарування наведено у статтях 717,718 цього Кодексу, за яким одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

В своєму рішенні від 28.04.2021 Конституційний Суд України ( на який посилається представник відповідача у апеляційній скарзі) у п.5.1; 5.2 чітко зазначив, що згідно з частиною другою статті 3 Основного Закону України „права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави".Конституційний Суд України констатує, що конституційний лад та за Основним Законом України правопорядок в Україні ґрунтується, зокрема, на засаді, відповідно до якої ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством (частина перша статті 19).В Основному Законі України встановлено, що власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству (друге речення частини третьої статті 13), зокрема правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина сьома статті 41).Статтею 41 Конституції України встановлено право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності (частина перша), а також припис щодо неможливості протиправного позбавлення права власності та непорушності права приватної власності (частина четверта).На думку Конституційного Суду України, Кодекс як основний акт цивільного законодавства України містить низку норм, що розвивають наведені конституційні приписи та мають значення для цієї справи.Відповідно до Кодексу особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12); власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319).Іншими нормами Кодексу визначено, що особа здійснює цивільні права у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 13); власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частина друга статті 319).

Отже, задовольняючи позов, суд першої інстанції вірно виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 , достовірно знаючи про заявлений ОСОБА_1 в суді спір майнового характеру на завелику суму, як власник нерухомого майна діючи недобросовісно, з метою уникнення відшкодування завданої її винними діями під час ДТП майнової шкоди за рахунок її нерухомого майна, подарувала квартиру матері, за якою на підставі укладеного договору дарування, відбулась реєстрація права власності на спірну квартиру, у зв`язку з чим, застосовані судом заходи забезпечення майнового позову не були вжиті, що може ускладнити виконання судового рішення, яке набрало законної сили.

Щодо доводів апеляційної скарги про недодержання судом першої інстанції констатованих ЄСПЛ критеріїв порушення ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у зв`язку із втручання у право власності ОСОБА_3 на житло, колегія суддів зауважує таке.

Відповідачі не надали суду доказів на спростування мотивів позову про те, що дарувальником ОСОБА_2 порушені визначені в державі моральні засади, а саме - власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству (друге речення частини третьої статті 13), а тому власник при здійсненні своїх прав на власний розсуд, несе правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення свого права.

Отже, відповідачі не довели переконливими достовірними доказами необхідності такого поспішного укладення договору дарування квартири на користь ОСОБА_3 з метою її забезпечення житлом, яка проживає у приватному будинку за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував, обставини, що мають значення для справи і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Рижова Сергія Євгеновича залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 17 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 22 грудня 2021 року

Судді: С.С. Ткачук

Т.А.Левченко

О.І. Собина