Справа № 529/788/21
Провадження № 2/529/262/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2021 року Диканський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді - Кириченко О.С.,

за участі секретаря судового засідання - Бурлиги Н.Л.,

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Диканька Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житлом, розташованим по АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказує, що вона є власником житлового будинку, розташованого за вищевказаною адресою. В цьому житловому будинку, окрім неї зареєстрований також її племінник - відповідач по справі ОСОБА_2 , який з 2007 року і по теперішній час, тобто більше одного року без поважних причин не проживає у вказаному житлі, не цікавиться ним, не здійснює житлово-комунальних платежів за користування житловим приміщенням, не бере участі в його утриманні. Позивач зазначає, що фактичне місце проживання відповідача ОСОБА_2 їй невідоме. В добровільному порядку відповідач не знявся з реєстрації, що в свою чергу обмежує її права як власника цього будинку у користуванні та розпорядженні ним.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про підтримання позовних вимог в повному обсязі та розгляд справи за її відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій вказав, що визнає позов в повному обсязі, так як дійсно з 2007 року і по теперішній час фактично не проживає за місцем реєстрації. Просив розгляд справи провести за його відсутності.

З огляду на подані сторонами заяви, керуючись ч. 3 ст. 211 ЦПК України, судовий розгляд справи було проведено за відсутності сторін, на підставі наявних матеріалів у справі та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що передбачено ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази по справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

З наявних у матеріалах справи копій свідоцтва про право на спадщину за законом та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 /а.с. 7-8/.

З довідки Центру надання адміністративних послуг Диканської селищної ради від 23 вересня 2021 року за № 3558/09.1-13 та витягу з будинкової книги вбачається, що відповідач ОСОБА_2 з 31 січня 2007 року значиться зареєстрованим по АДРЕСА_1 /а.с. 9-10, 11/.

З наявного у матеріалах справи акта обстеження вищевказаного житлового будинку від 22 вересня 2021 року № 3538, складеного адміністраторами Центру надання адміністративних послуг Диканської селищної ради ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у присутності сусідів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , вбачається, що ОСОБА_2 у будинку АДРЕСА_1 з 2007 року фактично не проживає /а.с. 12/.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

У справі, що розглядається, визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останнього на житло та добросовісності дій сторін щодо житла, яке є предметом спору.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 більше одного року не проживає за місцем своєї реєстрації в будинку по АДРЕСА_1 без поважних причин, не цікавиться житлом за вказаною адресою, не здійснює житлово-комунальних платежів за користування житловим приміщенням, не бере участі в його утриманні, проживає в іншому місці, що свідчить про втрату ним інтересу до вказаного житла та відмову відповідача від свого права користування житловим приміщенням.

Суду не надані докази, які б свідчили про те, що відповідач не проживає в спірному будинку понад один рік з поважних причин. Він виїхав із спірного будинку добровільно, ніяких перешкод у користуванні спірним житлом з боку позивачки відповідачу не чинилися.

З наданої суду відповідачем ОСОБА_2 заяви вбачається, що він визнає позов в повному обсязі та сам підтверджує, що дійсно з 2007 року і по теперішній час фактично не проживає за місцем реєстрації у належному позивачці будинку.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню та вважає, що відповідач ОСОБА_2 підлягає визнанню таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, власником якого є позивач.

На підставі викладеного, керуючись ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 321, ст. 391, ч. 2 ст. 405 ЦК України, ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР, ст. ст. 10, 12, 17, 81, 89, 128, ч. 3 ст. 211, ч. 2 ст. 247, ст. ст. 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований по АДРЕСА_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, розташованим по АДРЕСА_1 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .

Рішення набирає законної сили через тридцять днів з дня його ухвалення, якщо на нього не буде подана апеляційна скарга учасниками справи.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Полтавського апеляційного суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , відомості про реєстраційний номер облікової картки платника податків невідомі.

Головуючий О.С. Кириченко