Номер провадження 2/754/6060/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2021 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Лісовської О.В.

за участю секретаря - Грей О.П.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

представника третьої особи Суховія А.О.

представника третьої особи Матусевича І.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» (Укрпатент), третя особа: Первинна Профспілкова організація Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» (Укрпатент), про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до відповідача ДП «Український інститут інтелектуальної власності» (Укрпатент) про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу, мотивуючи свої вимоги тим, що вона по 13.07.2021 року працювала на посаді провідного експерта відділу кваліфікаційної експертизи заявок на позначення відділення експертизи заявок на позначення та промислові зразки Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності». Згідно наказу Підприємства від 13.07.2021 року № 253-п позивачку було звільнено у зв`язку зі скороченням штату та чисельності працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Однак відповідно до листа Профспілки генеральному директору Укрпатенту від 05.07.2021р. Р-23/06 №24/в «Стосовно подання Адміністрації Укрпатенту про надання згоди на звільнення ОСОБА_3 » та Витягу з протоколу №24 від 02.07.2021р. Р-23/06 №24 з урахуванням інформації, наданої ОСОБА_3 , профспілковий комітет на підставі ст. 42 КЗпП України не надав згоди на звільнення позивачки. Відповідно до ч. 2 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстави, передбаченої п. 1 ст. 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу, первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, а також відповідно п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі. Окрім того, при вирішенні питання про звільнення позивачки адміністрацією відповідача не проводилося порівняння кваліфікації та продуктивності праці ОСОБА_3 з іншими працівниками Укрпатенту, а відтак без надання оцінки наявності чи відсутності переважного права на залишення на роботі звільнення позивачки є невмотивованим. Відповідно до положень ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, за змістом якої одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівнику іншу роботу на тому самому підприємстві, при тому, що роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що існують на підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював, за умови, що він, враховуючи освіту та кваліфікацію, може виконувати цю роботу. Отже працевлаштування попередженого про звільнення у зв`язку із скороченням штату працівника є обов`язком роботодавця і такий обов`язок роботодавцем повинен виконуватись добросовісно без застосування надмірного формалізму, оскільки працівник є більш вразливою стороною трудових правовідносин. Однак позивачці з дня попередження про заплановане звільнення і аж до самого звільнення з роботи відповідач не запропонував жодної вакантної посади, при тому, що в зазначений період було прийнято та переведено на нові посади понад 50 осіб. Оскільки навіть відповідно до Наказів Укрпатенту від 23.03.2021 №33-Н/2021, від 30.03.2021 року №41-з та від 30.03.2021 року №102-п, що стали підставою для звільнення позивачки з роботи, вбачається, що були не лише ліквідовані певні структурні підрозділи Підприємства, а й створені нові, в які переведено працівників з інших підрозділів або прийнято нових працівників. Наприклад, посади першого заступника генерального директора, заступника генерального директора, начальника Відділу охорони державної таємниці, професіонала із організації інформаційної безпеки Відділу охорони державної таємниці, інженера з комп`ютерних систем Відділу мережевих та серверних технологій, начальника Відділу оцифровки паперових документів в штатний розпис Підприємства введені або були вакантні в період з 13.05.2021 року по 13.17.2021 року. Проте позивачці жодна з вказаних посад не була запропонована. Як наслідок позивачку звільнено незаконно та з порушенням встановленого порядку. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати незаконним наказ ДП «Український інститут Інтелектуальної власності» від 13.07.2021 року № 253-п про звільнення ОСОБА_3 ; поновити ОСОБА_3 на попередній роботі на посаді провідного експерта відділу кваліфікаційної експертизи заявок на позначення відділення експертизи заявок на позначення та промислові зразки ДП «Український інститут інтелектуальної власності»; стягнути з ДП «Український інститут інтелектуальної власності» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.07.2021 року до моменту поновлення ОСОБА_3 на роботі.

Відповідно до вимог ст. 19, 274 ЦПК України справа за позовом ОСОБА_3 до ДП «Український інститут інтелектуальної власності» (Укрпатент), третя особа: Первинна Профспілкова організація Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» (Укрпатент), про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

17.09.2021 року до суду надійшов Відзив представника відповідача на позов. Заперечуючи проти задоволення позову, представник вказує про те, що 16.06.2020 року було прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо створення національного органу інтелектуальної власності» № 703-ІХ, відповідно до якого визначено повноваження Національного органу інтелектуальної власності. Підпунктом 1 пункту 7 розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону №703-ІХ визначено, що Кабінет Міністрів України має у тримісячний строк з дня опублікування цього Закону забезпечити визначення державної організації, що виконує функції Національного органу інтелектуальної власності, за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності. Згідно з пунктом 1 Розпорядження Кабінету Міністрів України від 13 жовтня 2020 р. № 1267-р «Про Національний орган інтелектуальної власності» на виконання підпункту 1 пункту 7 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №703-IX визначено, що державне підприємство «Український інститут інтелектуальної власності» виконує функції Національного органу інтелектуальної власності. Таким чином, у відповідача дійсно відбулися зміни в організації виробництва і праці, що обумовлені новими завданнями, що стоять перед НОІВ. На підставі наказу Укрпатенту від 30.03.2021 року № 102-п «Про ліквідацію структурних підрозділів, скорочення штату та чисельності працівників», значна кількість структурних підрозділів Укрпатенту, зокрема, і відділ кваліфікаційної експертизи заявок на позначення відділення експертизи заявок на позначення та промислові зразки, в якому працювала позивача, ліквідовані. Крім того, з 01.07.2021 року ліквідовані (скорочені) всі посади цього відділу, у тому числі і посада провідного експерта, яку обіймала ОСОБА_3 . Отже, підставою для звільнення ОСОБА_3 є зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників є законною, а твердження її представника не відповідає фактичним обставинам справи. Відповідно до ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України ОСОБА_3 було письмово попереджено про майбутнє звільнення 13.07.2021 (не раніше двомісячного строку від дати попередження) на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників, з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку. При визначенні ОСОБА_3 такою, що підлягає звільненню на підставі п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, Укрпатентом були враховані вимоги ст. 42 КЗпП України щодо переважного права на залишенні на роботі, однак, документи особистої справи ОСОБА_3 не давали підстав для висновку щодо наявності в неї переважного права на залишенні на роботі. Крім того, у відділі кваліфікаційної експертизи заявок на позначення відділення експертизи заявок на позначення та промислові зразки, де позивачка працювала до скорочення посади, ОСОБА_3 почала працювати лише з 01.01.2018 року, тоді як інші працівники відділу почали працювати у цьому відділі та проводити кваліфікаційну експертизу заявок на позначення значно раніше за позивачку. 02.07.2021 року на засіданні профспілкового комітету за участю позивачки та її адвоката було розглянуто подання Генерального директора Укрпатенту на звільнення ОСОБА_3 . За результатами розгляду подання профспілковий комітет не надав згоду на розірвання трудового договору з ОСОБА_3 , посилаючись на ст. 42 КЗпП України, про що повідомив Генерального директора листом від 05.07.2021 № Р-23/06 №24в. При цьому жодного обґрунтування (посилання на відповідні пункти статті 42 КЗпП України з відповідними підтверджуючими документами) профспілковий комітет не надав. За період з 13.05.2021 року по 13.07.2021 року до Укрпатенту не приймались нові працівники, крім призначеного Мінекономіки на посаду заступника Генерального директора ОСОБА_4 . Крім того, за період з 13.05.2021 року по 13.07.2021 року у відповідача не було вакантних посад чи іншої роботи, які б він об`єктивно міг запропонувати позивачці. На підставі викладеного представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У судовому засіданні представник позивачки підтримав заявлені вимоги, просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог, оскільки вони є необґрунтованими та безпідставними.

Представники третьої особи у судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги та не заперечували проти задоволення позовних вимог.

Вислухавши пояснення представника позивачки, представника відповідача та представників третьої особи, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_3 01.03.2002 року була прийнята на посаду спеціаліста 1 категорії відділу скарг та пропозицій ДП «Український Інститут промислової власності», що підтверджується Наказом №59-к від 27.02.2003 року та записами у трудовій книжці (а.с. 10-11).

02.06.2003 року ОСОБА_3 переведено на посаду спеціаліста 1 категорії відділу розгляду звернень ДП «Український Інститут промислової власності», що підтверджується Наказом №103-к від 30.05.2003 року.

Відповідно до Наказу № 218-к від 18.09.2003 року ОСОБА_3 переведено на посаду головного спеціаліста відділу розгляду звернень ДП «Український Інститут промислової власності».

Згідно Наказу № 151-к від 03.10.2005 року ОСОБА_3 переведено на посаду головного спеціаліста відділу розгляду звернень відділення організації захисту прав ДП «Український Інститут промислової власності».

Відповідно до Наказу № 115-к 26.07.2007 року ОСОБА_3 переведено на посаду головного спеціаліста відділу організації адміністративного захисту прав відділення організації захисту прав ДП «Український Інститут промислової власності».

Згідно Наказу № 282-п 01.09.2013 року ОСОБА_3 переведено на посаду головного фахівця відділу адміністративного захисту прав відділення організації захисту прав ДП «Український Інститут промислової власності».

Відповідно до Наказу № 411-п від 29.12.2014 року ОСОБА_3 переведено на посаду головного фахівця відділу організації судового захисту прав відділення організації захисту прав ДП «Український Інститут промислової власності».

Згідно Наказу № 288-п 21.08.2017 року ОСОБА_3 переведено на посаду головного фахівця І категорії відділу прав на результати науково-технічної діяльності відділення правового забезпечення та економіки інтелектуальної власності ДП «Український Інститут промислової власності».

Відповідно до Наказу № 450-п-к 01.01.2018 року ОСОБА_3 переведено на посаду експерта І категорії відділу кваліфікаційної експертизи заявок на позначення відділення та промислові зразки ДП «Український Інститут промислової власності».

Згідно Наказу № 249-п-к 30.07.2019 року ОСОБА_3 переведено на посаду провідного експерта відділу кваліфікаційної експертизи заявок на позначення відділення та промислові зразки ДП «Український Інститут промислової власності».

Наказом № 253-п від 13.07.2021 року ОСОБА_3 була звільнена з посади провідного експерта відділу кваліфікаційної експертизи заявок на позначення відділення та промислові зразки 13.07.2021 року у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 6).

У своїх позовних вимогах ОСОБА_3 вказує про те, що її звільнення відбулося з порушенням вимог діючого законодавства, оскільки вона має переважне право на залишенні на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці перед іншими працівниками, а тому вважає, що повинна бути поновлена на роботі.

Звертаючись з позовом до суду, позивачка, як на підставу для задоволення позовних вимог в частині поновлення на роботі, посилається на порушення відповідачем вимог ст. 40, 42 та 49-2 КЗпП України.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі, ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

В п.19 постанови Пленуму Верхового Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, зокрема, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Суд звертає увагу, що скорочення штату - це зменшення кількості або ліквідація певних посад, спеціальностей, професій тощо. Штат працівників - це сукупність посад, встановлених штатним розписом підприємства. Тому скорочення штату являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами.

Однією з найважливіших гарантій при скороченні чисельності чи штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Відповідно до вимог статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше, ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини 2 статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну посаду, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Положеннями ч. 2 ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідно до вимог ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги ст. 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Разом з тим, як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 18.03.2020 року по справі № 461/3024/18, законодавством не встановлена заборона для роботодавця ознайомлювати працівника, посада якого скорочується, із усіма вакантними посадами на підприємстві, як і не встановлено жодного обмеження для працівника претендувати на будь-яку вакантну посаду, яку він має бажання обіймати. При цьому бажання працівника бути переведеним на певну посаду не встановлює жодного обов`язку щодо переведення такого працівника на обрану ним посаду, у разі невідповідності кваліфікації такого працівника до обраної посади.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Як встановлено при розгляді справи, 16.06.2020 року було прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо створення національного органу інтелектуальної власності» № 703-ІХ, відповідно до якого визначено повноваження Національного органу інтелектуальної власності» № 703-ІХ, відповідно до якого визначено повноваження Національного органу інтелектуальної власності. Зокрема, згідно із Законом № 703-ІХ: «Національний орган інтелектуальної власності (далі - НОІВ) - це державна організація, що входить до державної системи правової охорони інтелектуальної власності, визначена на національному рівні Кабінетом Міністрів України як така, що здійснює повноваження у сфері інтелектуальної власності, визначені цим Законом, іншими законами у сфері інтелектуальної власності, актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності, та статутом, і має право представляти Україну в міжнародних та регіональних організаціях».

Підпунктом 1 пункту 7 розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону №703-ІХ визначено, що Кабінет Міністрів України має у тримісячний строк з дня опублікування цього Закону забезпечити визначення державної організації, що виконує функції Національного органу інтелектуальної власності, за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності.

Згідно з пунктом 1 Розпорядження Кабінету Міністрів України від 13 жовтня 2020 р. № 1267-р «Про Національний орган інтелектуальної власності» на виконання підпункту 1 пункту 7 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №703-IX визначено, що державне підприємство «Український інститут інтелектуальної власності» виконує функції Національного органу інтелектуальної власності.

На виконання вищевказаних нормативно-правових актів, Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України Наказом від 23.02.2021 №362 «Про затвердження нової редакції статуту державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» затверджений Статут Укрпатенту у новій редакції (а.с. 68-101).

Відповідно до п. 7.4. Статуту Укрпатенту Генеральний директор Укрпатенту, серед іншого, визначає та затверджує організаційну структуру Підприємства та внесення змін до неї за погодженням з Уповноваженим органом управління.

Зазначене положення Статуту кореспондується з ч. 3 ст. 64 Господарського кодексу України, згідно якої підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Таким чином, у відповідача, дійсно, відбулися зміни в організації виробництва і праці, що обумовлені новими завданнями, що стоять перед НОІВ.

Звертаючись до суду із вказаним позовними вимогами, позивачка, як на одну із підстав для поновлення на посаді, посилається на ту обставину, що відповідачем в порушення вимог ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України не було запропоновано іншу роботу на вказаному підприємстві та те, що відповідач, в порушення вимог ст. 40, 42 КЗпП України, звільнив його з займаної посади, не враховуючи ту обставину, що вона мала переважне право через великий досвід роботи та високий рівень кваліфікації.

У зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, викликаними покладенням на Укрпатент функцій НОІВ, погодженням Мінекономіки 01.03.2021 року нової організаційної структури Укрпатенту, що була розроблена на підставі та з метою виконання вимог законів України «Про внесення змін до деяких законів України щодо створення національного органу інтелектуальної власності», «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформи патентного законодавства», «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення охорони і захисту прав на торговельні марки і промислові зразки та боротьби з патентними зловживаннями», керуючись статтею 64 ГК України, пунктом 7.4 Статуту Укрпатенту, затвердженого наказом Мінекономіки від 23.02.2021 № 362, наказом Укрпатенту від 23.03.2021 № ЗЗ-Н/2021 введено в дію з 01.07.2021 нову організаційну структуру Укрпатенту та наказом Укрпатенту від 30.03.2021 № 41-з затверджено та введено в дію з 01.07.2021 новий штатний розпис Укрпатенту.

У судовому засіданні знайшов своє підтвердження той факт, що відповідно до вищевказаних наказів, та на підставі наказу Укрпатенту від 30.03.2021 року № 102-п «Про ліквідацію структурних підрозділів, скорочення штату та чисельності працівників», значна кількість структурних підрозділів Укрпатенту, зокрема, і відділ кваліфікаційної експертизи заявок на позначення відділення експертизи заявок на позначення та промислові зразки, в якому працювала позивача, ліквідовані. Крім того, з 01.07.2021 року ліквідовані (скорочені) всі посади цього відділу, у тому числі і посада провідного експерта, яку обіймала ОСОБА_3 (а.с. 107-108).

В свою чергу, частиною 2 ст. 42 КЗпП України, передбачено, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в Ухвалі від 27.01.2016 року по справі №6-27225ск15 зазначила, що право визначати штат і чисельність працівників належить власнику чи уповноваженому ним органу. Власник або уповноважений ним орган мають право зменшити кількість посад і працівників одного фаху і кваліфікації і одночасно прийняти рішення про прийняття на роботу працівників іншого фаху і кваліфікації, чи збільшити чисельність інших посад.

У процесі працевлаштування осіб, які підлягають звільненню у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, переведення працівників, що підлягають звільненню, на вакантні посади і робочі місця, не діють правила про переваги на залишення на роботі, встановлені ст. 42 Кодексу законів про працю України, оскільки переважне право на залишення на роботі не тотожне праву на працевлаштування на нову посаду.

Таким чином, оскільки з 01.07.2021 року у відповідача був ліквідований відділ кваліфікаційної експертизи заявок на позначення відділення експертизи заявок на позначення та промислові зразки, в якому працювала позивачка, тому переважного права у позивачки на працевлаштування на нову посаду не було.

Крім того, згідно з п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» суди мають враховувати, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування)».

Між тим, з наданих відповідачем до суду документів в їх сукупності, вбачається, що позивачка не мала переважного права на залишення на роботі, оскільки таке право не застосовується між працівниками, що займають різні посади та різні функціональні обов`язки.

Статтею 43 КЗпП України визначено, що розірвання трудового договору, з підстав, передбачених пунктом 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації) статті 40 цього Кодексу може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Частинами 2, 3 статті 43 КЗпП України визначено, що у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. Аналогічна норма міститься в ч.2 ст. 39 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії їх діяльності".

Частиною 5 статті 43 КЗпП передбачено, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору.

Згідно з вимогами ч. 7 статті 43 КЗпП України, рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Як встановлено при розгляді справи, 02.07.2021 року на засіданні профспілкового комітету за участю позивачки та її адвоката було розглянуто подання Генерального директора Укрпатенту на звільнення ОСОБА_3 . За результатами розгляду подання профспілковий комітет не надав згоду на розірвання трудового договору з ОСОБА_3 посилаючись на ст. 42 КЗпП України, про що повідомив Генерального директора листом від 05.07.2021 № Р-23/06 №24в. При цьому, жодного обґрунтування (посилання на відповідні пункти статті 42 КЗпП України з відповідними підтверджуючими документами) профспілковий комітет не надав.

Згідно з практикою Верховного Суду (Постанова ВС від 20.06.2019 у справі № 226/1664/18) рішення профспілкового органу про відмову у наданні згоди на звільнення працівника повинно містити достатньо аргументації та посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Враховуючи вищевикладене, відповідач вважає, що профспілковий комітет у своєму рішенні не обґрунтував відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору з позивачем, що стало законною підставою звільнити позивачку без згоди профспілкового комітету.

Враховуючи викладене вище, суд вважає, що позовні вимоги в частині поновлення на роботі та скасування наказу задоволенню не підлягають, оскільки процедура звільнення особи відповідачем дотримана в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимогив частині поновлення на роботі та скасування наказу задоволенню не підлягають.

Оскільки вимога позивачки про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу є похідною від позовних вимог про поновлення на роботі та скасування наказу, вона задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі суд відносить на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, ст. 40, 42, 43, 49-2 КЗпП України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» (Укрпатент), третя особа: Первинна Профспілкова організація Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» (Укрпатент), про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Позивачка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач - Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» (Укрпатент), , адреса: м. Київ, вул. Глазунова, 1.

Третя особа: Первинна Профспілкова організація Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» (Укрпатент), , адреса: м. Київ, вул. Глазунова, 1.

Повний текст рішення виготовлений 30 грудня 2021 року.

Суддя О.В.Лісовська