Дата документу 23.09.2021 Справа № 336/7910/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/7910/20 Головуючий у 1-й інстанції: Жупанова І.Б.
Провадження №22-ц/807/3149/21 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Харькова Віталія Олександровича на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 лютого 2021 року у справі за позовом Комунального підприємства «Наше місто» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року Комунальне підприємство «Наше місто» звертаючись в суд з цим позовом до відповідача, вказувало, що надає останньому послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території за адресою: АДРЕСА_1 .

Всупереч вимогам законодавства та умов укладеного договору оплату за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території відповідач не здійснював, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на грудень 2020 року становить 34283.33 грн.

Тому позивач просив стягнути з відповідача на користь Комунальне підприємство «Наше місто» заборгованість за послуги з утримання будинку та прибудинкової території за період з вересня 2016 року по грудень 2020 року у розмірі 34283.33 грн та судові витрати у справі.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 лютого 2021 року позов Комунального підприємства «Наше місто» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги, задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Наше місто» заборгованість за надані у період з вересня 2016 року по грудень 2020 року послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території в розмірі 34283,33 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Наше місто» понесені судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 2102,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі свого представника адвоката Харькова Віталія Олександровича подала апеляційну в які посилаючись на непровне з`ясування обствин, що мають значення для справи, порушеня норм процесуального та матеріального права, просила скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10.02.2021 року по справі № 336/7910/20 та ухвалити нове рішення, яким у задовленні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не врахував того, що особовий рахунок відкритий не на ім`я відповідача по справі, а на ОСОБА_2 .. З 2014 року ОСОБА_1 не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , та ніколи не корстуалася послугами, які надає позивач за вказаною адресою. В довідці про заборгованість зазначено не відповідача ОСОБА_1 , а особу на яку відкрито особовий рахунок, яка не є відповідачем по справі. Відповідно до наданих позивачем данних у квартирі крім відповідачки ОСОБА_1 зареєстровано ще 4 особи, однак позовні вимоги пред`явлені саме до ОСОБА_1 . На думку апелянта, суд першої інстанції належним чином не перевірив доводів позивача, які мають значення для правильного вирішення справи, не надав належної оцінки наявним у справі доказам.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу Комунальне підприємство «Наше Місто» Запорізької міської ради зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. У зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 01 січня 2021 року це 227 000,00 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2021 рік» з 01 січня 2021 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2270 грн (2270 грн х 100 = 227 000,00 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Встановлено, що ціна позову в даній справі становить 34 283,33 грн., що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд врахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини 6 статті 19 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною в силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 26 серпня 2021 року справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами склалися цивільно-правові відносини, а саме КП «Наше місто» надає відповідачу послуги з утримання будинку, а відповідач, в свою чергу, має оплачувати вартість отриманих послуг відповідно до встановлених тарифів, обставини щодо невиконання відповідачем своїх грошових зобов`язань перед позивачем знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, вимоги позивача про стягнення заборованості за надані послуги, є правомірними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с. 5).

Особовий рахунок № НОМЕР_1 зареєстований на ім`я ОСОБА_2 ( а.с. 5).

Відповідно до довідки наданої Комунальним підприємством «Наше місто» вбачається, що заборгованість за послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкової території за адресою місця мешкання відповідача, а саме: АДРЕСА_1 за період з вересня 2016 року по грудень 2020 року становить на загальну суму 34283,33 гривень, яка складається з утримання будинку у сумі 9825,14 грн. та 24458,19 грн. за електроенергію ( а.с. 6).

24.06.2016 року виконавчим комітетом Запорізької міської ради прийняте рішення № 311 «Про визначення виконавця житлово-комунальних послуг», відповідно до якого КП «Наше місто» з 01 вересня 2016 року є виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території.

За визначеннями, які зазначені у статті 1 Закону України від 24 червня 2004 року № 1875 - IV «Про житлово - комунальні послуги» (далі - Закон № 1875-IV), чинному на момент виникнення спірних правовідносин, житлово - комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Такі послуги надаються споживачу фізичній чи юридичній особі, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

В статті 1 Закону України «Про житлово комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189 VIII, який набрав чинності 10 грудня 2017 року (далі Закон № 2189 VIII), житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору.

Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами (стаття 5 Закону № 2189 .

Згідно з ст. 13 ч. 1 п. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»( в редакції, чинній на час винекнення спірних правовідносин), послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території санітарно-технічне обслуговування, обслуговування, внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів, тощо) відноситься до житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин ) учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради від 26.08.2016 року № 495 «Про надання дозволу на укладення публічного договору» комунальному підприємству «Наше місто» дозволено укласти публічний договір (типовий договір) про надання послуг з утримання будинків і споруд та при будинкової території з власниками, наймачами, орендарями житлових будинків комунальної власності міста шляхом оприлюднення його в офіційних засобах масової інформації.

Публічний типовий договір про надання послуг утримання будинків споруд та прибудинкових територій опубліковано в газеті Запорізької міської ради «Заопрізька Січ» 27.08.2016 року № 157.

Таким чином, законодавством передбачений двосторонній обов`язок, щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим у разі відмови на оплату таких послуг споживачем з посиланням на відсутність укладеного договору не беруться до уваги, оскільки споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (Постанова Верховного суду України від 30.10.2013 р. по справі 6-59цс13).

Згідно зістаттею 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач житлово-комунальних послуг зобов`язаний оплачувати такі послуги у строки, встановлені договором або законом.

За змістом статей 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до положень статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Будинок АДРЕСА_2 має статус гуртожитку, а квартира АДРЕСА_3 зазначеного будинку є неприватизованою.

Відповідно до частини 2 статті 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю для настання відповідних правових наслідків.

Згідно зістаттею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

З матеріалів справи вбачається, що поведінка сторін свідчить про фактичне укладення ними договору про нвадання послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкових територій в будинку де знаходиться квартира відповідача, оскільки послуги позивачем надаються, а відповідач ними користуються та жодних претензій з цього питання до позивача не заявляв.

Відсутність письмово оформленого договору з постачальником послуг не позбавляє споживача обов`язку оплачувати надані послуги.

Тому у випадку фактичного користування житлово-комунальними послугами відсутність укладеного договору не звільняє споживача від обов`язку оплачувати такі послуги за тарифами для населення, встановленими виконавчим комітетом органу місцевого самоврядування.

Водночас споживач для звільнення від оплати за житлово-комунальні послуги повинен не лише не мати відповідного договору та фактично ними не користуватися, а й відмовитися в установленому порядку (за наявної технічної можливості) від їх отримання.

Такий висновок цілком узгоджується з висновком щодо застосування норм права, викладеним у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, постанові Верховного Суду від 18.03.2019 року у справі № 210/5796/16-ц.

У матеріалах справи відсутні докази на спростування факту надання послуг позивачем та відмови в установленому порядку (за наявної технічної можливості) від їх отримання.

Наведене цілком спростовує доводи апеляційної скарги про безпідставне нарахування плати за послуги з будинку і споруд та прибудинкової території за відсутності відповідного договору.

Відповідно до п. 1, 5 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону.

Рішенням Запорізької міської ради № 441 від 15.08.2016 року та рішенням Запорізької міської ради № 175 від 20.04.2018 року затверджено тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій для будинків (гуртожитків) житлового фонду комунальної власності м. Запоріжжя в розрізі кожного будинку окремо.

Статтями 525, 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк згідно з вказівками закону та договору.

Відповідно до ч. 11 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 р., споживач зобов`язаний інформувати управителя, виконавців комунальних послуг про зміну власника житла (іншого об`єкта нерухомого майна) та про фактичну кількість осіб, які постійно проживають у житлі споживача, у випадках та порядку, передбачених договором.

Встановлено, що на ім`я ОСОБА_2 відкрито особовий рахунок № НОМЕР_2 по отриманню комунальних послуг, які надаються позивачем, за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією особового рахунку позивача від 16.12.2020 року (а.с. 5).

З копії особового рахунку відкритого на ОСОБА_2 зазначено, що у вищезазначеній квартирі зареєстрована саме ОСОБА_1 , відомості про інших зареєстрованих осіб вісутні.

Будинок АДРЕСА_2 має статус гуртожитку, а квартира АДРЕСА_3 зазначеного будинку є неприватизованою.

За змістом статей 64, 156 ЖК України члени сім`ї власника квартири та інші особи, які проживають в жилому приміщенні, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири (будинку) та зобов`язані брати участь у витратах по утриманню квартири (будинку) та прибудинкової території.

Отже, обов`язок щодо сплати за житлово-комунальні послуги покладено і на ОСОБА_1 в тому й числі.

Відповідно до абзацу 3 пункту 6 «Правил користування електричною енергією», затвердженою Постановою національної комісії з регулювання електроенергетики України від 31.07.1996 року № 28, суб`єкти господарювання , предметом діяльності яких є надання житлово-комунальних послуг населенню, у межах наданих населенню послуг, установи та організації які утримуються за рахунок коштів населення, здійснюють повну оплату вартості обсягу спожитої енергії один раз за фактичними показами засобів обліку електричної енергії на початку періоду наступного за розрахунковим. Відповідно до договору про постачання або купівлі продажу електричної енергіїї.

Як вбачається з матеріалів справи за вищезазначеною адресою у споживачів прямих договорів з постачальниками послуг електроенергії немає. Договори на постачання електроенергії укладено з постачальниками даних послуг та Комунальним підприємством « Наше місто» в господарському віданні якого знаходиться вищезазначений будинок, у зв`язку із чим підприємство виставляє рахунки на компенсацію вартості електроенергії відповідно до « Правил користування електричною енергією».

Рішенням Запорізької міської ради № 10 від 31.01.2007 року « Про затвердження Тимчасового порядку розрахунку загальної та опалювальної площі та порядку нарахування платежів за отримані комунальні послуги в гуртожитках комунальної власності м. Запоріжжя» визначено порядок нарахування плати за електроенергією, який розраховується в тому й числі і за кількістю осіб, що значаться за конкретною адресою.

Стосовно доводів апелянта щодо не проживання за адресою наданих послуг та некористування ними, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 12 ЗаконуУкраїни « Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні, а також за періодж фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністів України.

Рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради № 142 від 24.03.2017 року «Про порядок зменшення розміру плати за комунальні послуги в разі тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї» визначено порядок зменшення розміру плати за комунальні послуги та перелік документів, які необхідно надати на підтвердження факту відсутності споживача або членів його сім`ї.

Відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади міста Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи, який сформовано 28.12.2020 року відповідно до бази даних Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради надано інформацію про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання фізичної особи відповідача, а саме зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є адреса: АДРЕСА_1 .

Апелянт посилаючись на те, що відповідач фактично проживала не за місцем своєї реєстрації: АДРЕСА_1 , а за іншою адресою: АДРЕСА_4 з 10 жовтня 2014 року, про що надано акт (дата акту не зазначена), завірений сусідами та головою правління ОСББ «ЩАСЛИВА ОСЕЛЯ-61», який суд не приймає до уваги як доказ, оскільки відповідачем не надано жодних відомостей про те, що вона зареєструвала своє тимчасове перебування за зазаченою нею адресою у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст. 3 Закону України № 1382-IV від 11грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно- територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку; документ, до якого вносяться відомості про місце перебування, - довідка про звернення за захистом в Україні; довідка про реєстрацію місця проживання - документ, який видається органом реєстрації особі за її вимогою та підтверджує реєстрацію місця проживання особи.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання особи підлягає обов`язковій реєстрації.

Відповідно до ч. 10 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» № 207 від 02 березня 2016 рокузатверджені Правила реєстрації місця проживання, які визначають процедуру реєстрації місця проживання та місця перебування осіб в Україні, зразки документів, необхідних для реєстрації і зняття з реєстрації місця проживання та місця перебування (далі - Правила).

Згідно з п. 3 Правил реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.

Пунктом 9 Правил передбачено, що відомості про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання вносяться до паспорта громадянина України, тимчасового посвідчення громадянина України, посвідки на постійне проживання, посвідки на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист (далі - документи, до яких вносяться відомості про місце проживання), а відомості про реєстрацію місця перебування - до довідки про звернення за захистом в Україні (документ, до якого вносяться відомості про місце перебування) шляхом проставлення в них відповідного штампа реєстрації місця проживання/перебування особи за формою згідно з додатком 1.

З огляду на наведене встановлений порядок реєстрації місця проживання та перебування фізичної особи на території України вимагає обов`язкового внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи.

Аналізуючи зазначені норми права, колегія суддів вважає, що єдиною офіційною адресою місця проживання особи є зареєстроване у встановленому законом порядку місце її проживання та відомості про таке місце проживання мають бути відображені в паспорті або іншому документі, що засвідчує право на постійне проживання в Україні. Акт про встановлення факту проживання особи до таких не належить.

Тобто, складений мешканцями будинку та головою правління ОСББ «ЩАСЛИВА ОСЕЛЯ-61» акт про встановлення факту проживання особи (дата не зазначена) (а.с. 84) не може бути належним доказом на підтвердження місця постійного проживання ОСОБА_1 , та який підтверджує факт не проживаня відповідача за спірною адресою. При цьому, акт не містить дати складання та період відповідно до якого відповідач мешкає за іншою адресою, отже не може бути доказом у вирішені зазначеного спору.

Крім того, матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували ту обставину, що ОСОБА_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 повідомляла в установленому законом порядку відповідача про те, що вона не проживає та не користується вищезазначеною квартирою та відмовляється від отримання комунвальних послуг.

Матеріали справи також не містять доказів про звернення відповідачки до КП «Наше місто» із претензіями щодо ненадання комунальних послуг або надання комунальних послуг неналежної якості, тобто відсутні докази того, що між сторонами існує будь-який спір.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

За приписами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач надав детальний розрахунок заборгованості платежів за надані послуги відповідно до діючих тарифів, який цілком узгоджується з даними по особовому рахунку № НОМЕР_1 споживача.

В свою чергу апелянт не надав жодних достатніх та допустимих доказів на спростування розміру заборгованості за надані послуги, нарахованої позивачем.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачем у період з вересня 2016 по грудень 2020 було надано послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкової території за адресою місця мешкання відповідача ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_1 , на загальну суму 34283,33 гривень, яка складається з утримання будинку у сумі 9825,14 грн. та 24458,19 грн. відшкодування за електроенергію.

Відповідачем, яка зареєстрована у вказаній квартирі, зобов`язання по своєчасному внесенню оплати за отриманні послуги належним чином не виконується, що підтверджується розрахунком позивача про утворення заборгованості відповідача (особовий рахунок НОМЕР_1 ), яка на час подання позовної заяви до суду відповідачем не погашена. Отже, у позивача були обґрунтовані підстави для звернення до суду з відповідним позовом.

З огляду на зазначене, суд першої інсианції прийшов до вірного висновку, що відповідач по справі ОСОБА_1 є споживачем вищевказаних послуг, наданих позивачем, тому сума заборгованості в розмірі 34283,33 грнпідлягає стягненню з відповідача на користь позивача, оскільки це є право позивача звернутися з вимогою про стягнення заборгованості до одного або декілька споживачів, які в свою чергу мають право звернутися в порядку регресу до інших користувачів послуг (зареєстрованих осіб), які не були зазначені позивачем в якості відповідачів.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів зазначає, що оскаржуване рішення суду не може бути скасовано з одних лише формальних міркувань, а також звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився зхарактером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судове рішення без змін.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Харькова Віталія Олександровича залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 лютого 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повна постанова складена 23 вересня 2021 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя
Подліянова Г.С. Гончар М.С.Маловічко С.В.