Номер провадження 2/754/1962/21
РІШЕННЯ

Іменем України

08 грудня 2021 року Деснянський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді Зотько Т.А.

за участю секретаря судового засідання Микитюк А.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

відповідачки ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до Відділу приватизації державного житлового фонду та створення УСББ Управління Житлово-комунального господарства Деснянської в м. Києві державної районної адміністрації, ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , про визнання недійсним розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Відділу приватизації державного житлового фонду та створення УСББ Управління Житлово-комунального господарства Деснянської в м. Києві державної районної адміністрації, ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про визнання недійсним розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло. Позовна заява обґрунтована тим, що ОСОБА_4 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначена квартира була отримана ОСОБА_6 на підставі ордеру В № 142361 виданого 21 жовтня 1970 року Виконавчим комітетом Київської міської Ради депутат трудящих. Вказана квартира була приватизована на підставі Розпорядження Відділу приватизації державного житлового фонду Ватутінської районної Ради м. Києва № 674 від 26 лютого 1997 року. У приватизації зазначеної квартири прийняли участь ОСОБА_6 (дід позивача), ОСОБА_5 (дружина- діда), ОСОБА_3 (мати позивача) та позивач ОСОБА_4 , який на той час ще не досяг повноліття. В результаті приватизації квартири кожен з перелічених осіб став власником ј частини вказаної квартири (свідоцтво про право власності на житло від 26 лютого 1997 року).

На даний час позивачу стало відомо, що приватизація квартири була здійснена з порушенням норм діючого на той час законодавства України і розпорядження про приватизацію та свідоцтво про право власності на житло мають бути визнані недійсними з наступних підстав:

14 вересня 1988 року ОСОБА_6 одружився з ОСОБА_5 . У 1990 році Виконавчим комітетом Старинської сільської Ради Бориспільського району Київської області ОСОБА_5 було надано дозвіл на побудову житлового будинку в с. Старе Бориспільського району Київської області. На підставі даного рішення, Старинська сільська рада виділила ОСОБА_5 земельну ділянку площею 1 500,0 кв.м. в АДРЕСА_2 , під будівництво житлового будинку та господарських будівль. В 1990 році ОСОБА_5 за фіктивною заявою про втрату паспорта отримала новий паспорт та з 08 травня 1990 року зареєструвала місце проживання і зареєстрована до теперішнього часу за адресою: АДРЕСА_2 , і фактично проживала за цією адресою разом із ОСОБА_6 в будинку матері ОСОБА_5 де будували будинок на виділеній для будівництва земельній ділянці. 27 вересня 1990 року ОСОБА_5 за нібито втраченим паспортом зареєструвала своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , і за цим недійсним паспортом приймала участь у приватизації вищевказаної квартири. На день приватизації квартири ОСОБА_5 була зареєстрована і фактично проживала за адресою: АДРЕСА_2 . Зазначені обставини підтверджуються довідками Старівської сільської Ради Бориспільського району Київської області № № 406, 407 від 22 травня 2020 року, відповідно до яких ОСОБА_5 з 1991 року по 2000 рік була зареєстрована і проживала за адресою: АДРЕСА_2 . За цією ж адресою разом з ОСОБА_5 проживав і ОСОБА_6 . Тобто, на час приватизації квартири ОСОБА_5 використовувала недійсний паспорт з фіктивною реєстрацією місця проживання в квартирі, яка підлягала приватизації (не мала права на користування квартирою), фактично була зареєстрована і проживала за іншою адресою, а ОСОБА_6 фактично проживав за іншою адресою і відповідно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не мали право на приватизацію квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23.11.2020 було прийнято позовну заяву до розгляду та призначено підготовче засідання.

Відповідно до ухвали судді, постановленої шляхом внесення до протоколу судового засідання від 29.04.2021 року було закрито підготовчий розгляд справи та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні.

Представник позивача у судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримав, просив задовольнити, надаючи пояснення посилався на обставини, що викладені в позовній заяві.

Представник Відділу приватизації державного житлового фонду та створення УСББ Управління Житлово-комунального господарства Деснянської в м. Києві державної районної адміністрації - Пивовар Н.Г. заперечувала щодо змісту позовної заяви, посилаючись на її необґрунтованість. 15.01.2021 року від представника надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого посилається на те, що Управління Житлово-комунального господарства Деснянської в м. Києві державної районної адміністрації не є правонаступником Ватутінської районної Ради, а також зважаючи на те, що оскаржуване в межах заявленого позову розпорядження ним, як органом приватизації, не приймалось, позовні вимоги заявлені ОСОБА_4 до Відділу приватизації державного житлового фонду та створення УСББ Управління Житлово-комунального господарства Деснянської в м. Києві державної районної адміністрації, задоволенню не підлягають. Крім того, з метою реалізації права на приватизацію займаного житла, ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_7 звернулись до Відділу приватизації державного житлофонду Ватутінської районної ради м. Києва, з відповідною заявою від 19.02.1997 № 293, до якої додали всі необхідні документи, перелік який визначений законодавством. На час звернення із заявою позивач ОСОБА_4 не досяг повноліття. Таким чином, приватизація квартири АДРЕСА_1 , відбулась відповідно до визначених норм законодавства на підставі наданих заявниками документів. Також, сторона відповідача просила застосувати строки позовної давності, оскільки доводи позивача про те, що йому стало відомо про приватизацію квартири за вищевказаною адресою лише навесні 2020 року, не підтверджуються жодним чином.

Відповідачка ОСОБА_3 у судовому засіданні позов підтримала, просила суд про його задоволення.

Відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у судове засідання не з`явились, про розгляд справи сповіщались належним чином.

Суд, заслухавши пояснення учасників, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що відповідно до ордеру В № 142361 виданого 21 жовтня 1970 року Виконавчим комітетом Київської міської Ради депутатів трудящих, ОСОБА_6 та членами його сім`ї: ОСОБА_8 (дружина), ОСОБА_9 (сином), ОСОБА_10 (дочкою), було отримано у користування квартиру АДРЕСА_1 .

14.09.1988 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 був укладений шлюб, який було розірвано на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22.05.2018 року.

З метою реалізації права на приватизацію займаного житла, передбаченого положеннями Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ОСОБА_6 (Відповідач 4), ОСОБА_3 (Відповідач 3) та ОСОБА_5 (Відповідач 2) звернулись до Відділу приватизації державного житлофонду Ватутінської районної Ради м. Києва, з відповідною заявою від 19.02.1997 № 293, до якої додали всі необхідні документи, перелік яких визначений Законодавцем.

При цьому, слід зазначити, що на момент звернення до органу приватизації для здійснення приватизації квартири за вищевказаною адресою позивач ОСОБА_4 не досяг повноліття.

26.02.1997 року Відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної ради, було видано ОСОБА_6 , та членам його сім`ї ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 свідоцтво про право власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається зі змісту позовної заяви, ОСОБА_4 звернувся до суду захистом своїх прав та інтересів, які, на його думку, порушені у зв`язку з приватизацією квартири АДРЕСА_1 , а саме: прийняттям Відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної Ради рішення про приватизацію квартири за вищевказаною адресою та видачі відповідного свідоцтва про право власності на житло.

За врахуванням зазначеного, позивач у судовому порядку вимагає визнати недійсною та скасувати приватизацію квартири АДРЕСА_1 , визнати недійсним розпорядження органу приватизації Ватутінської районної Ради від 26.02.1997 № 674, визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житло від 26.02.1997 № 674 про передачу в приватну власність квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до положень ч. 1 ст. 14 ЦК Української РСР редакції 1963 року, що був чинний на момент здійснення приватизації, за неповнолітніх, які не досягли п`ятнадцяти років, угоди укладають від їх імені батьки (усиновителі) або опікун. Вони вправі учиняти лише дрібні побутові угоди.

Отже, вищезазначена заява про передачу в приватну власність квартириза адресою: АДРЕСА_1 , від 19.02.1997 була підписана наймачем та всіма повнолітніми членами сім`ї: ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 .

Довідка про склад сім`ї наймача ізольованої квартири (одноквартирного будинку) та займані ними приміщення (Ф-4) від 19.02.1997 № 293, яка була надана до відділу приватизації державного житлового фонду Ватутінської районної державної адміністрації, містила дані про проживання у квартирі АДРЕСА_1 чотирьох осіб, а саме: ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Згідно з вказаною довідкою ОСОБА_5 була прописана

у квартирі з 27.09.1990 року. На час приватизації квартири ОСОБА_5 мала

паспорт серії НОМЕР_1 , виданий відділом внутрішніх справВатутінського райвиконкому м. Києва 01.08.1990.

Відповідно до положень ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ст. 41 Конституції України та ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За правилами ст. 1 ЖК України відповідно до Конституції України громадяни України мають право на житло. Це право забезпечується розвитком і охороною державного і громадського житлового фонду, сприянням кооперативному та індивідуальному житловому будівництву, справедливим розподілом під громадським контролем жилої площі, яка надається в міру здійснення програми будівництва благоустроєних жител, наданням громадянам за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, а також невисокою платою за квартиру і комунальні послуги.

Як регламентовано ч. 1-5 ст. 9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно ч.1 ст. 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Правові основи приватизації житла, що знаходиться в державній власності,його подальшого використання і утримання регулюються Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до статті 1 вищезазначеного Закону, приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), квартир у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб державного житлового фонду на користь громадян України.

Згідно частини 5 статті 5 вищезазначеного Закону, кожен громадянин

України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах

номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Частиною 2 статті 8 зазначеного Закону передбачено, що передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири.

За результатами розгляду заяви ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 . Відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної Ради м. Києва, було прийняте розпорядження від 26.02.1997 № 674 та оформлене відповідне свідоцтво про право власності на житло.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, посадові особи повинні діяти лише на підставах, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією України та Законами України. Саме на цих засадах діяли працівники відділу приватизації державного житлового фонду Ватутінської районної Ради м. Києва.

Діючим законодавством України визначений перелік документів, які подаються особою для оформлення права власності на житло. Зокрема, до цього переліку входить довідка про склад осіб, що мешкають у даному житловому приміщенні (довідка Ф-4). З даної довідки безпосередньо вбачається коло осіб, які проживають у житловому приміщенні, що підлягає приватизації.

Згідно пункту 1 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», до членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

У зв`язку з вищевикладеним, необхідно зауважити, що довідка про склад сім`ї наймача, яка була надана до відділу приватизації державного житлового фонду Ватутінської районної Ради, містила дані про проживання у квартирі АДРЕСА_1 чотирьох осіб, а саме: ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Таким чином, спірне житлове приміщення булоприватизовано саме на чотирьох осіб.

При цьому суд не приймає в якості доказу посилання сторони позивача на той факт, що приватизація була вчинена на підставі підробленого паспорту відповідачкою ОСОБА_5 з тих підстав, що в матеріалах справи міститься копія заяви про видачу паспорта внаслідок його втрати, з якої вбачається, що 01.08.1990 ОСОБА_5 було отримано внаслідок втраченого новий паспорт серія НОМЕР_1 на підставі якого особа в подальшому подала відповідну заяву про участь у приватизації спірної квартири.

З довідки про реєстрацію місця проживання особи, наданою відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осб Деснянської РДА вбачається, що ОСОБА_5 зареєстрована проживаючою за адресою квартири АДРЕСА_1 з 27.09.1990 по теперішній час.

Долучена позивачем до позовної заяви копія паспорту відповідачки ОСОБА_5 серія НОМЕР_2 , виданого Бориспільським РВ ГУМВС України у Київській області від 22.12.2000 року з зазначенням зареєстрованого місця проживанняс. АДРЕСА_2 з 08.10.1990 року не може бути прийнято в якості доказу недісності паспорту серія НОМЕР_1 на підставі якого особа в подальшому подала відповідну заяву про участь у приватизації спірної квартири, оскільки вказаний паспорт серія НОМЕР_2 був отриманий особою в 2000 році, тобто вже після прийняття участі у приватизації спірної квартири.

При цьому долучена позивачем до позовної заяви копія паспорту серія НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_5 загалом не є читабельною та не надає можливості встановити суду дату його видачі.

За таких обставин суд приходить до висновку, що долучені до позовної заяви письмові докази в їх сукупності не дають суду можливості достеменно встановити недійсність отриманого відповідачкою ОСОБА_5 саме паспорту серія НОМЕР_1 на підставі якого особа в подальшому подала відповідну заяву про участь у приватизації спірної квартири та не спростовують реєстрацію особи за адресою спірної квартири, а також не дають суду підстав для визнання факту не проживання ОСОБА_5 на час приватизації квартири АДРЕСА_1 за вказаною адресою. Самі по собі докази отримання відповідачкою ОСОБА_5 інших паспортів в інший період з зазначенням інщого місця реєстрації особи не спростовують отримання паспорту серія НОМЕР_1 та реєстрацію місця проживання ОСОБА_5 за адресою спірної квартири АДРЕСА_1 з 27.09.1990 по теперішній час.

З урахуванням викладеного вище, оскільки приватизація квартири є процедурним процесом, що складається із кількох складових, суд дійшов висновку, що позивач звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло, не надав належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів того, що Відділом приватизації державного житлового фонду та створення УСББ Управління Житлово-комунального господарства Деснянської в м. Києві державної районної адміністрації, як органом приватизації, вчинені дії, що порушують його законні права та інтереси.

Крім того, подаючи відзив на позовну заяву представник Відділу приватизації державного житлового фонду та створення УСББ Управління Житлово-комунального господарства Деснянської в м. Києві державної районної адміністрації - Пивовар Н.Г. просила застосувати строки позовної давності, оскільки позивач при зверненні до суду з позовом пропустив відведений законодавством строк.

У відповідності до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За правилами ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За приписами ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, від 22 липня 2014 року).

Так, звертаючись до суду з позовом позивачем було пропущено строки позовної давності. При цьому, як на причину поважності пропущених строків, позивач посилається на те, що на час видання розпорядження та приватизації квартири ОСОБА_4 був малолітнім, а надалі не цікавився про обставини приватизації спірної квартири, зокрема, про те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не мали права приймати участь у приватизації спірної квартири, позивачу стало відомо навесні в 2020 року.

Таким чином, з урахуванням наданих пояснень позивача, враховуючи, що оскаржуване розпорядження було прийняте на момент коли позивач був неповнолітнім, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання представника Відділу приватизації державного житлового фонду та створення УСББ Управління Житлово-комунального господарства Деснянської в м. Києві державної районної адміністрації -Пивовар Н.Г. про застосування строків позовної давності.

Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на вищезазначене, повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази кожен окремо та у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 не є доведеними та не підлягають задоволенню у повному обсязі.

На підставі вищевикладеного та ст. 345 ЦК України, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», керуючись ст. 12, 81, 89, 263, 269 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_4 до Відділу приватизації державного житлового фонду та створення УСББ Управління Житлово-комунального господарства Деснянської в м. Києві державної районної адміністрації, ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , про визнання недійсним розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлено 20.12.2021.

Суддя: