Справа №265/8951/21
Провадження №2/265/1837/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2021 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Козлова Д. О.,

при секретарі Дрьомовій О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу № 265/8951/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу нікчемним та його розірвання з виключенням відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, третя особа: приватний нотаріус Лушкіна Оксана Володимирівна,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_3 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_4 , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що він із відповідачем уклав договір позики на суму 30000 грн. на 12 місяців під 8% щомісяця, тобто до 2 вересня 2020 року та повинен був повернути 58800 грн. В забезпечення договору позики сторонами було укладено нотаріально договір іпотеки, предметом якої є квартира в АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності позивачу. В подальшому протягом 2019-2021 років позивач переказував гроші на рахунок відповідача не в повному обсязі, тому сума боргу зростала. Крім того він додатково брав у борг у відповідача гроші. Так за додатковим договором від 8 квітня 2021 року розмір основного зобов`язання склав 196000 грн., який позивач повинен був повернути до 8 квітня 2022 року, а вартість предмета іпотеки склала 100000 грн. В жовтні 2021 року відповідач запропонував позивачу продати його квартиру, що знаходилась в іпотеці. Під впливом того, що він має велику заборгованість та в результаті скрутного матеріального становища він погодився на пропозицію відповідача. Позивач при цьому розраховував, що отримає від відповідача гроші за ринковими цінами. Однак коли 20 жовтня 2021 року в приміщенні нотаріуса був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири, то вартість квартири не визначалась та не обговорювалась, та з текстом такого договору його не знайомили, а також гроші за продану квартиру відповідач позивачу не передавав, пообіцявши, що віддасть гроші після того, як він продасть квартиру, тому розписка про передачу грошей не складалась. Переконавшись згодом в неправомірних діях відповідача, який ввів ОСОБА_1 у оману, позивач вирішив звернутися до суду для захисту своїх прав з метою розірвання спірного договору купівлі-продажу та повернення квартири позивачу, оскільки відповідач порушив умови такого договору та залишив позивача без житла. Таким чином просив договір купівлі-продажу кв. АДРЕСА_2 , укладений між сторонами 20 жовтня 2021 року, визнати нікчемним та розірвати, виключивши з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості внесені приватним нотаріусом Лушкіною О. В. щодо такої квартири.

Не погоджуючись із вимогами позивача, ОСОБА_2 подав відзив, за яким вказував, що в період 2019-2021 років між сторонами по справі укладались договори позики, згідно з якими він надавав грошові кошти ОСОБА_1 , який свої зобов`язання не виконував в повному обсязі, внаслідок чого станом на жовтень 2021 року сума невиконаних грошових зобов`язань позивача за договорами позики складала 196000 грн., тому позивач запропонував йому придбати його однокімнатну квартиру по АДРЕСА_1 в рахунок наявного боргу, на підставі чого 20 жовтня 2021 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений нотаріально, за яким ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_2 купив однокімнатну квартиру загальною площею 31,62 кв. м. по АДРЕСА_1 за 108400 грн., які ОСОБА_1 отримав від нього до підписання договору. Після ж підписання такого договору ОСОБА_1 в рахунок виконання своїх боргових зобов`язань заплатив йому 88400 грн., залишивши собі 20000 грн. отриманих від продажу квартири, та між ними відбулась усна домовленість, що всі зобов`язання позивача за договорами позики припинені. Твердження позивача, що він не ознайомився з умовами договору та не обговорював ціну квартири, в результаті чого залишився без житла та кошти від продажу квартири не отримав, спростовуються умовами договору купівлі-продажу та фактичними обставинами справи. Додавав, що вимоги позивача по визнання договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2021 р. нікчемнім та одночасно його розірвання суперечать одна одній. Отже, внаслідок відсутності порушення прав позивача та умов спірного договору, просив суд у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Позивач, ОСОБА_1 , у судовому засіданні, підтримуючи заявлені ним вимоги, надав пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві, вказуючи, що відповідач його вмовив підписати спірний договір купівлі-продажу, запевняючи, що таким чином позивач вирішить усі свої проблеми із боргами за іншими кредитами, які він мав, а також із позикою, яку він отримав у ОСОБА_2 . Довіряючи ОСОБА_2 , він погодився на його умови та підписав у нотаріусу договір купівлі-продажу кв. АДРЕСА_2 . При цьому не заперечував, що він у нотаріусу 20 жовтня 2021 року підписував супутні документи для оформлення такої угоди, надаючи свої паспортні документи. Внаслідок такого правочину він отримав від ОСОБА_2 лише 950 доларів США, що було замало від тієї суми, на яку він розраховував. Крім того доказів передання йому коштів за спірним договором від 20 жовтня 2021 року відповідач не надав. Просив суд задовольнити позов.

У судовому засіданні представник позивача, адвокат Чепурний С. В., повністю підтримуючи заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 , вказував, що позивач не продав би за 108400 грн. свою квартиру, бо позивач розраховував на отримання за спірним правочином більшої суми грошей. Додавав, що така угода, укладена між сторонами 20 жовтня 2021 року не має відношення до правочину з купівлі-продажу нерухомого майна. Зазначав, що на підтвердження передання коштів за договором купівлі-продажу від 20 жовтня 2021 року ОСОБА_2 не надав суду розписок.

Відповідач, ОСОБА_2 , підтримуючи поданий ним відзив, зазначав суду, що позивач сам запропоновував йому задля погашення боргу, що ОСОБА_1 мав перед ним в сумі 196000 грн., купити у позивача кв. АДРЕСА_2 . Вони домовились, що він купує у ОСОБА_1 квартиру за 108400 грн., з яких позивач йому повертає десь 80000 грн., щоб повністю розрахуватися за договором позики, укладеним між сторонами, а решту коштів ОСОБА_1 залишає собі. Для цього перед укладанням угоди він зняв арешти з квартири позивача, що перебувала у нього в іпотеці. Потім за добровільної згоди обох сторін у приватного нотаріусу 20 жовтня 2021 року був оформлений договір купівлі-продажу, після чого позивач передав йому ключі від своєї квартири та виїхав звідти. Просив суд відмовити у позові ОСОБА_1 повністю.

Представник відповідача, адвокат Д`яконова К. І., підтримуючи відзив ОСОБА_2 , вказувала, що позивачем не було доведено заявлені вимоги, а спосіб захисту своїх прав ОСОБА_1 обрав невірний, оскільки не можна визнавати договір-купівлі продажу від 20 жовтня 2021 року нікчемним та одночасно його розривати, внаслідок чого просила суд відмовити у позові.

Приватний нотаріус Лушкіна О. В. надала суду заяву з проханням розгляд справи провести за її відсутності.

Суд, вислухавши учасників процесу та дослідивши матеріали справи, вважає заявлені позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) зобов`язанням є право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом ч. 1 ст. 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

На підставі ст. 610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За ч. 1 ст. 611 ЦК у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

На підставі ч. 1 ст. 655 ЦК за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ч. 1 ст. 691 ЦК покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

За ст. 629 ЦК договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що за договором купівлі-продажу від 20 жовтня 2021 року посвідченого нотаріально приватним нотаріусом Лушкіною О. В., реєстр № 1899, вбачається, що ОСОБА_1 продав ОСОБА_2 однокімнатну кв. АДРЕСА_2 (загальна площа 31,62 кв. м.) за 108400 грн., які продавець отримав від покупця повністю до підписання договору.

При цьому вартість спірної квартири була підтверджена на момент укладення договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2021 року експертною оцінкою за відповідним висновком про ринкову оцінку майна від 15 вересня 2021 року.

Відсутність на момент укладення спірного договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2021 року заборон її відчуження та обтяжень такої квартири підтверджується відомостями з Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Вказане підтверджується також матеріалами нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2021 року, витребуваними судом у приватного нотаріуса Лушкіної О. В.

Право власності на кв. АДРЕСА_2 на підставі такого договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2021 року за ОСОБА_2 було зареєстровано 20 жовтня 2021 року, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 8 листопада 2021 року та від 9 листопада 2021 року.

У свою чергу суд встановив, що до укладення спірного договору купівлі-продажу кв. АДРЕСА_2 від 20 жовтня 2021 року у ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 існувало договірне зобов`язання на загальну суму 196000 грн. з повернення отриманої ним у відповідача позики у сумі 100000 грн. під 8 % на місяць (96% річних) та нарахованих відсотків зі строком повернення такого боргу до 8 квітня 2022 року, яке було забезпечено іпотекою нерухомого майна, предметом якої виступала кв. АДРЕСА_2 , належна позивачу на праві власності, що підтверджується договором позики від 2 вересня 2019 року, додатковим договором № 1 від 11 вересня 2019 року до договору позики від 2 вересня 2019 року, додатковим договором № 1 від 11 вересня 2020 року до договору позики від 2 вересня 2019 року, додатковим договором № 2 від 8 квітня 2021 року до договору позики від 2 вересня 2019 року, а також договором іпотеки від 2 вересня 2019 року (реєстр нотаріусу № 1453), додатковим договором № 1 від 11 вересня 2019 року до договору іпотеки від 2 вересня 2019 року (реєстр нотаріусу № 1528), додатковим договором № 2 від 8 квітня 2021 року до договору іпотеки від 2 вересня 2019 року (реєстр нотаріусу № 562).

На підставі ч. 1-3, 5-6 ст. 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Суд зазначає, що правочином є правомірна, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 44 Закону України «Про нотаріат» нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5-6 ст. 203 ЦК.

За ч. 2 ст. 215 ЦК недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно із ч. 3 ст. 215 ЦК якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Суд вказує, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

При цьому такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Таким чином такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується виключно до оспорюваних правочинів.

На підставі переліченого за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

З огляду на викладене вмотивування, суд зауважує, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 4 червня 2019 року по справі № 916/3156/17.

Отже, за наслідком розгляду справи судом на підставі наведеного обґрунтування та встановлених обставин справи вбачається, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання нікчемним договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2021 року кв. АДРЕСА_2 не є належним способом захисту прав та інтересів позивача, оскільки якщо правочин нікчемний, то він є таким в силу закону, тому визнання нікчемним такого правочину судом не вимагається. Також встановлення нікчемності правочину не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Таким чином заявлені ОСОБА_1 вимоги про визнання нікчемним спірного договору купівлі-продажу не призведуть до відновлення порушених прав, що внаслідок невірно обраного позивачем способу захисту його прав та інтересів є самостійною підставою для відмови у задоволені таких позовних вимог.

Крім того ОСОБА_1 обґрунтовував правові підстави свого позову посиланням на необхідність застосування до спірних правовідносин положень ст. 651 ЦК.

Так відповідно до ст. 651 ЦК зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Натомість, суд зауважує, що Цивільний кодекс містить спеціальне регулювання відносин щодо купівлі-продажу, зокрема, щодо способів захисту прав продавця, порушених покупцем.

Так відповідно до ч. 4 ст. 692 ЦК якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу. Таким чином, лише у випадку, коли покупець відмовився і прийняти, і оплатити товар, продавець може за своїм вибором або вимагати виконання договору з боку покупця, або відмовитися від договору. Друга можливість надана продавцю, виходячи з того, що якщо покупець не виконав жодного свого обов`язку, не сплатив ціни товару та відмовився його прийняти, то така поведінка свідчить про втрату інтересу покупця до виконання договору. Продавець у свою чергу також може втратити інтерес до договору, при цьому він володіє товаром і має можливість розпорядитися ним, зокрема продати його іншій особі, аби отримати покупну ціну. Тобто продавець теж вправі відмовитися від договору купівлі-продажу, тобто розірвати його шляхом вчинення одностороннього правочину чи вимагати виконання договору з боку покупця за умови, якщо покупець втратив інтерес до договору, не прийнявши та не оплативши товар. У таких випадках позовна вимога продавця про розірвання договору в судовому порядку задоволенню не підлягає, оскільки розірвання договору пов`язується законом із вчиненням одностороннього правочину, а не із судовим рішенням.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 вересня 2021 року по справі № 194/342/15-ц.

При цьому суд зазначає, що такий спосіб захисту, як розірвання договору купівлі-продажу, що вже частково виконаний з боку продавця, який передав товар, і покупця, який прийняв товар не є ефективним, внаслідок чого в задоволенні позовних вимог слід відмовляти саме з цих підстав.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 2 червня 2021 року по справі № 636/5261/18.

Так, якщо покупець отримав товар, але, як стверджує позивач, не здійснив оплати, то за таких умов підлягає застосуванню ч. 3 ст. 692 ЦК, відповідно до якої у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Наведений припис не передбачає можливості продавця за своїм вибором вдатися до іншого способу захисту, зокрема, щодо розірвання договору в судовому порядку. Отже, якщо порушення права продавця полягає в тому, що він не отримав грошових коштів від продавця, то способу захисту, який належним чином захистить продавця, відповідає позов про стягнення не отриманих коштів.

Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 8 вересня 2020 року по справі № 916/667/18.

На підставі викладеного вмотивування, суд дійшов висновку, що внаслідок встановлення судом факту оформлення за договором купівлі-продажу від 20 жовтня 2021 року відповідачем за собою права власності на спірну кв. АДРЕСА_2 , що свідчить про прийняття ним такого нерухомого майна, то в розумінні ст. 651 ЦК ОСОБА_1 не має можливість захищати своє порушене право інакше ніж шляхом подання позову про стягнення не отриманих коштів.

Отже, виходячи з наведеного, суд зауважує, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 про розірвання в судовому порядку договору від 20 жовтня 2021 року купівлі-продажу кв. АДРЕСА_2 також не є належним способом захисту порушеного на думку позивача права, що, натомість, є підставою для відмови у задоволенні таких вимог.

При цьому суд звертає увагу на те, що правочин може бути визнаний судом недійсним, якщо його було вчинено під впливом помилки (ст. 229 ЦК), під впливом обману (ст. 230 ЦК), чи під впливом тяжкої обставини (ст. 233 ЦК).

Однак, обґрунтовуючи свої вимоги обманом з боку відповідача, який скористався його скрутним положенням, ОСОБА_1 способом свого захисту по даній справі обрав саме вимогу про визнання спірного правочину нікчемним та його розірвання, що передбачає інші правові підстави та наслідки.

Натомість, суд наголошує, що за наслідком розгляду справи по суті не було підтверджено доводи сторони позивача щодо порушення з боку відповідача умов договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2021 року кв. АДРЕСА_2 .

Навпаки, судом було встановлено, що з метою погашення наявного у позивача боргу перед ОСОБА_2 сторони узгодили реалізацію предмету іпотеки, яким було забезпечено виконання грошового зобов`язання ОСОБА_1 перед відповідачем в сумі 196000 грн., про що свідчать виключення відомостей як про заборону на відчуження кв. АДРЕСА_2 , так з реєстру іпотек на момент укладення 20 жовтня 2021 року спірного договору купівлі-продажу.

Позиція сторони позивачів в частині того, що відповідач не довів передання ним позивачу 108400 грн. на виконання умов договору купівлі-продажу кв. АДРЕСА_2 , суд також відхиляє, оскільки за п. 3 такого нотаріально посвідченого правочину зазначено, що 108400 грн. ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 повністю до підписання спірного договору.

При цьому суд зауважує, що відповідно до ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання, бо за змістом ст. 3, 4 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання, тому іпотекодержатель зобов`язаний звернутися до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію припинення іпотеки після повного погашення боргу за основним зобов`язанням, забезпеченим іпотекою.

Таким чином доводи представника позивача щодо того, що у ОСОБА_1 досі існують боргові зобов`язання перед ОСОБА_2 є неспроможними.

Суд зазначає, що за абз. 2 ч. 1 ст. 19 ЦПК суди розглядають у порядку цивільного судочинства вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Таким чином, зважаючи на викладені судом висновки, оскільки заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу нікчемним та його розірвання не підлягають задоволенню, то слід відмовити також й у задоволенні похідних позовних вимог ОСОБА_1 про виключення відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про такий правочин, укладений між сторонами 20 жовтня 2021 року.

Керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 223, 259, 263-265 ЦПК,

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу нікчемним та його розірвання з виключенням відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, третя особа: приватний нотаріус Лушкіна Оксана Володимирівна, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Донецького апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено та підписано 24 грудня 2021 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , зареєстрований в АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_2 , зареєстрований в АДРЕСА_3 .

Суддя