ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/2227/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/3530/16-ц Категорія: 301030000 Годік Л. С.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2021 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І., Сіренка Ю.В.

за участю секретаря Любченко Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про перешкоди та інші правомочності в управлінні спільним майном, -

в с т а н о в и в:

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог з урахуванням їх уточнень зазначав, що на підставі договору дарування від 1994 року йому та ОСОБА_2 були передані у спільне користування нежитлові підвальні приміщення та господарські будівлі і споруди, але з часом відповідач виділила деякі з них в тимчасове користування і згодом закрила йому доступ до них. Відновлювати попередній порядок не бажає. У зв`язку з незаконним використанням його частки у спільному майні позивачу було задано моральної шкоди,які він оцінює у розмірі 5 000 грн.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просив суд: зобов`язати відповідача впродовж трьох місяців оформити своє право власності на частку домоволодіння по АДРЕСА_1 в обсязі договору дарування; зобов`язати відповідача в місячний строк влаштувати додатково два двірних отвора до спільних приміщень домоволодіння з боку вхідних дверей і коридору; зобов`язати відповідача компенсувати ОСОБА_1 витрати на влаштування - відновлення двірного отвору до спільних житлових кімнат у сумі 5250 грн; зобов`язати ОСОБА_2 відновити спільне користування допоміжних приміщень і господарських споруд по договору дарування від 1994 року; стягнути з ОСОБА_2 на його користь 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Заочним рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10 листопада 2021 року відмовлено у задоволенні позову.

Судове рішення мотивовано тим, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів щодо порушення його прав, свобод чи законних інтересів при розпорядженні ОСОБА_2 своєю власністю, що належить їй на підставі договору дарування від 27 травня 1994 року. Та відповідно, що ОСОБА_2 своїми діями завдала шкоди позивачу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи рішення суду незаконним та необґрунтованим просив його скасувати та залишити його позов без розгляду.

Вимоги апеляційної скарги зводяться до того, що відповідачем чиняться перешкоди у користуванні ним власністю.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги доходить наступних висновків.

Згідно до вимог частин 1 та 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване рішення відповідає зазначеним вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 27 травня 1994 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 та ОСОБА_1 1/3 частину житлового будинку в рівних долях з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться на присадибній земельній ділянці розміром 2035 кв.м., що підтверджується договором дарування від 27.05.1994 року, який посвідчений державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори Очеретяною В.В.

Відповідно до довідки виданої приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Роголь Г.І. від 30.08.2017 року №649/01-16, 29 серпня 2017 року приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Роголь Г.І. за реєстровим №3948 був посвідчений від імені ОСОБА_2 договір дарування 1/6 частки житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 58).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з їх недоведеності належними та допустимими доказами у справі.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України).

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до положень частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що ОСОБА_2 чинить йому перешкоди у користуванні спільним майном, а саме обмежує до нього доступ та здійснює їх перебудову без його згоди.

Позовні вимоги ОСОБА_1 також стосуються зобов`язання відповідача оформити своє права власності на частку домоволодіння в обсязі договору дарування від 1994 року та відновлення спільного користування допоміжних приміщень і господарських споруд по договору дарування.

До загальних засад цивільного законодавства є зокрема, свобода договору (стаття 4 ЦК України).

Відповідно до частини 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Підставами припинення права власності є юридичні факти (певні обставини), з якими закон пов`язує ліквідацію права власності взагалі або перехід його до іншої особи.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 346 ЦК України підставою припинення права власності є, зокрема, відчуження власником свого майна.

Як вбачається із вищевказаної довідки приватного нотаріуса, з 29 серпня 2017 року ОСОБА_2 не є власником 1/6 частки житлового будинку АДРЕСА_1 .

Тобто нею в добровільному порядку відчужене вказане майно шляхом укладення договору дарування.

Тому позовні вимоги про зобов`язання відповідача оформити права власності на частку домоволодіння в обсязі договору дарування від 1994 року та відновити спільне користування допоміжними приміщеннями і господарськими спорудами по договору дарування є такими, що суперечать волі відповідача, та призводять про втручання у право розпорядження особою своєю власністю, а тому задоволенню не підлягають.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині наявності перешкод у користуванні позивачем спільною власністю, то дані доводи жодними доказами у справі не підтверджені.

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо залишення його позову без розгляду не передбачені нормами цивільного процесуального законодавства.

Стаття 257 ЦПК України містить чіткий перелік підстав, за яких позов належить залишити без розгляду.

Позивач не наводить підстав з яких його позов повинен бути залишений судом без розгляду, а визначених законом обставин за яких позов підлягає залишенню без розгляду у даній справі колегією судді не встановлено.

Доводи апеляційної скарги, що суд порушив процесуальні норми і розгляд справи по суті проведено без дослідження обставин і правовідносин не приймаються судом апеляційної інстанції, оскільки судом було розглянуто справу з дотриманням норм процесуального права та на підставі доказів наданих суду на підтвердження позовних вимог.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно з п. 6 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Встановивши, що позивач не надав належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження позову, а також порушення його прав, свобод чи законних інтересів відповідачем при розпорядженні своїми майновими правами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , з яким погоджується апеляційний суд.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо посилання апелянта в апеляційній скарзі про стягнення з відповідача судових витрат апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд прийшов до висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, то відповідно судові витрати з відповідача до стягнення не підлягають.

Рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 грудня 2021 року.

Судді: