Справа № 352/2330/20
Провадження № 22-ц/4808/1649/21
Головуючий у 1 інстанції ХОМИНЕЦЬ М. М.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.

секретаря Максимів Ю.В.

з участю представників: ОСОБА_1 адвоката Либовки А.В.

Геворкова В.О. адвокта Геворкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тисменицького районного суду від 31 серпня 2021 року, ухвалене в складі судді Хоминець М.М. у м. Тисмениця, повний текст складено 10 вересня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Київський страховий дім», про стягнення майнової шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Київський страховий дім», про стягнення майнової шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 01.03.2018 р. біля 17 год водій автомобіля ЗИЛ-131 реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_1 , який є власником цього автомобіля, рухаючись по дорозі в смт. Єзупіль Тисменицького району Івано-Франківської області та повертаючи ліворуч, порушивши вимоги п. 12.1, 13.1 ПДР України, не обрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозився, внаслідок чого не справився з керуванням та допустив зіткнення з автомобілем Мазда-6 реєстраційний номер НОМЕР_2 , що був припаркований на узбіччі, власником якого є ОСОБА_2 . Відповідач визнав себе винним у ДТП, що підтверджується його підписом у повідомленні про ДТП. Цивільно-правова відповідальність відповідача як власника транспортного засобу була застрахована у ПрАТ «Київський страховий дім» згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 2231205 від 25.03.2017 р. 19.03.2018 р. ОСОБА_2 подав до страховика заяву про виплату страхового відшкодування в розмірі 22 340 грн (згідно оцінки страхової компанії). Безпосередньо від відповідача він отримав 1000 грн франшизи у рахунок відшкодування майнової шкоди. Страхова компанія обіцяла йому виплатити страхове відшкодування протягом 90 днів, однак своїх зобов`язань по договору страхування так і не виконала та 13.08.2018 р. повідомило на своєму інтернет-сайті ПрАТ «Київський страховий дім» про припинення діяльності товариства шляхом його ліквідації у добровільному порядку за рішенням органу, уповноваженого на це установчими документами. Протягом двох років після прийняття цього рішення ПрАТ «Київський страховий дім» із заявою до господарського суду про визнання його банкрутом не звернулося, що позбавляє позивача можливості звернутися до МТСБУ за виплатою страхового відшкодування. Крім того, вказана страхова компанія втратила статус асоційованого члена та припинила членство в МТСБУ у зв`язку із наявністю заборгованості по сплаті внесків та відрахувань до фондів бюро. Згідно звіту № 275 про оцінку вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу Мазда-6 реєстраційний номер НОМЕР_2 , станом на 13.03.2018 р. вартість матеріального збитку складає 39 779,63 грн. Оскільки ОСОБА_1 сплачено 1000 грн на відшкодування шкоди, просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь 38 779,63 грн(39779,63 грн-1000 грн) майнової шкоди заподіяної майну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, 8340 (вісім тисяч триста сорок) грн 80 коп. судових витрат, що складається: 840,80 грн судовий збір, 2500 грн- витрати на проведення оцінки вартості матеріального збитку, 5000 грн витрати на правову допомогу.

Рішенням Тисменицького районного суду від 31 серпня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача Приватне акціонерне товариство «Київський страховий дім», про стягнення з винної особи майнової шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 у користь ОСОБА_2 38 779 (тридцять вісім тисяч сімсот сімдесят дев`ять) грн 63 коп. відшкодування майнової шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та 8340 (вісім тисяч триста сорок) грн. 80 коп. судових витрат, а всього 47120 (сорок сім тисяч сто двадцять) грн. 43 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення, вказуючи на допущення судом порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що судом першої інстанції помилково стягнуто з нього майнову шкоду внаслідок ДТП, оскільки його цивільно-правова відповідальність на момент ДТП була застрахована у ПрАТ «Київський страховий дім» згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 2231205 від 25.03.2017 р.Вказує, що відсутні докази про те, що страховик не має намір виконувати зобов`язання за укладеними договором страхування. Твердження позивача, що позивач позбавлений можливості отримати страхове відшкодування є передчасним та не відповідає вимогам, оскільки обов`язки страховика виконує ліквідаційна комісія, після ліквідації страховика в передбаченому законом порядку можна звернутись за відшкодуванням до МТСБУ. Крім того, розмір заподіяної шкоди є необґрунтованим, оскільки постраждалий звертався до страховика про виплату 22 340 грн завданої шкоди, в той час як в позові посилається на стягнення 38 779,63 грн. Також вважає, неспівмірним стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 5 000 грн, враховуючи складність справи та участі у ній представника позивача.

08 листопада 2021 року ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи апеляційної скарги заперечив. Вказує, що рішення суду є законним та обґрунтованим. Розмір заподіяних йому збитків підтверджується належним доказом звітом № 275 про оцінку вартості матеріального збитку та відповідачем не надано обгрунтованого спростування розміру такого збитку та доказів про недостовірність такого висновку експерта.

У судовому засіданні представник ОСОБА_4 підтримала доводи апеляційної скарги, просить задвольнити подану скаргу

Представник ОСОБА_2 заперечила доводи апеляційної скарги. Вважає рішення суду законним та обгрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що покладення обов`язку з відшкодування заподіяної позивачу внаслідок ДТП майнової шкоди на страховика відповідача, який вже протягом трьох років перебуває у стані припинення, при цьому у встановленому порядку не звернувся до господарського суду із заявою про визнання його банкрутом, позбавляє позивача можливості отримати відшкодування заподіяного з вини відповідача матеріального збитку та грубо порушує майнові права позивача як потерпілого у ДТП. Згідно звіту № 275 про оцінку вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, складений на замовлення позивача експертом-оцінювачем ОСОБА_5 31.07.2020 р., який 13.03.2018 р. проводив первинний огляд пошкодженого транспортного засобу позивача вартість завданого позивачу внаслідок ДТП матеріального збитку станом на 13.03.2018 р. становить 39 779,63 грн. Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявленого позову про стягнення з відповідача на користь позивача 38 779,63 грн. відшкодування майнової шкоди, заподіяної внаслідок ДТП (за мінусом сплачених відповідачем позивачу 1000 грн. франшизи).

Ухвалене судом рішення відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 01.03.2018 р. біля 17 год. у смт. Єзупіль Тисменицького району Івано-Франківської області сталася ДТП за участю транспортного засобу ЗІЛ-131 реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням відповідача ОСОБА_1 , який є власником вказаного автомобіля, та транспортного засобу марки Мазда-6 реєстраційний номер НОМЕР_2 , власником якого є позивач ОСОБА_2

Дорожньо-транспортна пригода сталася з вини відповідача, який порушив вимоги п. 12.1, 13.1 ПДР України, не вибрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожньої обстановки, собливостей вантажу, що перевозився, внаслідок чого не справився з керуванням та допустив зіткнення з автомобілем позивача, що був припаркований на узбіччі.

Сторони відповідно до вимог п.33.2 ст.33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» спільно склали повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду. Відповідач визнав себе винним у ДТП.

Цивільно-правова відповідальність відповідача як власника транспортного засобу була застрахована у ПрАТ «Київський страховий дім» згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 2231205 від 25.03.2017 р.

Згідно звіту про оцінку вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу №275 від 31 липня 2020 року вартість матеріального збитку, заподіяної власнику КТЗ Mazda6, реєстраційний номер НОМЕР_2 становить 39 779,63 грн.

Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

З огляду на зазначені положення статті 509 та з урахуванням приписів статей 11, 22, 23, 599, 1166-1168 ЦК України факт завдання фізичній особі шкоди каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах із особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом із тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Як передбачено статтею 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик.

Разом із тим, зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов`язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов`язаний виконати обов`язок зі здійснення страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України).

Відповідно до статті 511 ЦК України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні.

Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов`язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що помилково стягнуто з відповідача майнову шкоду внаслідок ДТП, так як його цивільно-правова відповідальність на момент ДТП була застрахована у ПрАТ «Київський страховий дім» згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 2231205 від 25.03.2017 р, оскільки право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред`явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-954цс16 та від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15.

Крім того, відповідач ОСОБА_1 як власник транспортного засобу на свій розсуд уклав договір про цивільно-правову відповідальність з ПрАТ «Київський страховий дім», яка припинила свою діяльності шляхом ліквідації у добровільному порядку та втратила статус асоційованого члена та припинила членство в МТСБУ у зв`язку із наявністю заборгованості по сплаті внесків, що позбавляє позивача права отримати страхове відшкодування.

Доводи апеляційної скарги про безпідставне стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 5 000 грн , оскільки такий розмір є завищеним, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Участь адвоката Геворкової Віолети Вікторівни, яка представляє інтереси позивача у справі, та факт надання правової допомоги підтверджено свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю, договором про надання правової допомоги, квитанцією на суму 5 000 грн та розрахунком оплати правової допомоги. Тому суд на підставі положень статті 141 ЦПК обґрунтовано стягнув такі витрати на користь позивача.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України) становить 2 189 грн.

Ціна позову в даній справі становить 38 779,63 грн, яка станом на 01 січня 2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2189 грн*100=218 900 грн).

Отже зазначена справа є малозначною в силу вимог закону, тому в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Рішення Тисменицького районного суду від 31 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і в касаційному порядку оскарженню не підлягає, а у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст складено 10 грудня 2021 року.

Судді: В.Д.Фединяк

І.В.Бойчук

О.В.Пнівчук