Номер провадження: 22-ц/813/3942/21
Номер провадження: 22-ц/813/3961/21
Номер справи місцевого суду: 522/4956/17
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Комлевої О.С.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Хухрова С.В.,

представника апелянта КС «ПФС» Гаєва О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Кредитної спілки «Промислово-фінансова спілка» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2019 року, та на додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 жовтня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Кредитної спілки «Промислово-фінансова спілка» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, та стягнення судових витрат,

встановив:

15 березня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Кредитної спілки «Промислово-фінансова спілка» (далі КС «ПФС»), в якому просила поновити її на посаді голови Правління КС«ПФС»; стягнути з відповідача на її користь невиплачену заробітну плату за відпрацьований час, втрачений заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 43790 грн., а також судові витрати.

В обґрунтування позову зазначила, що рішенням Спостережної ради КС «ПФС» від 20.09.2016 року ОСОБА_1 призначено на посаду Голови Правління КС «ПФС», що підтверджується протоколом №1.

Згідно Наказу голови Правління КС «ПФС» №001 від 20.09.2016 р. ОСОБА_1 приступила до виконання обов`язків голови правління КС «ПФС» з окладом у розмірі трьох мінімальних заробітних плат. Також її повноваження, як керівника кредитної спілки були зафіксовані в ЄДР юридичних осіб.

Крім того, Наказом №02 від 20.09.2016 р. заступником Голови правління було призначено Гаєва О.О., який є одночасно Головою Спостережної ради КС «ПФС», яка, згідно Закону України «Про кредитні спілки» та Статуту КС «ПФС» приймає рішення щодо призначення та звільнення Голови Правління КС «ПФС».

Позивач посилається на те, що за період своєї роботи, вона виконувала свої обов`язки в обсязі згідно посадової інструкції та у відповідності до ЗУ «Про кредитні спілки» і Статуту КС «ПФС». Всі платіжні банківські документи мали подвійний підпис: позивача, як голови правління, і ОСОБА_2 , як заступника голови правління.

Однак, Протоколом №3 засідання Спостережної ради КС «ПФС» від 15.11.2016 р., ОСОБА_1 звільнена з посади Голови Правління на підставі заяви, яка від неї надійшла, що позивач вважає незаконним, а сам Протокол навмисно сфальсифікованим, так як заяви про звільнення вона не писала, а дана ситуація виникла через її не бажання виконувати незаконні накази ОСОБА_2 .

Про сам факт звільнення ОСОБА_1 не було відомо, так як на засідання Спостережної ради позивача не запрошували. Позивачеві не відомо при яких обставинах відбувалося засідання Спостережної ради та чи був реальний кворум при прийнятті рішення про звільнення. З наказом про звільнення позивача не ознайомили, відповідний запис про звільнення з посади у трудову книжку не вносився і сама трудова книжка з записом про звільнення з роботи позивачеві не вручалася. При звільненні інша робота позивачеві не була запропонована.

Лише 20.12.2016 р. з Державного реєстру юридичних осіб позивач дізналася, що її дійсно звільнено з посади та виключено з ЄДР, як керівника кредитної спілки, а головою правління КС «ПФС» з 15.11.2016 р. призначено ОСОБА_3 , а з 23.11.2016 р. - ОСОБА_4 .

Позивач також зазначила, що її неодноразові звернення до голови Спостережної ради Гаєва О.О. та голови Правління КС «ПФС» щодо ознайомлення з наказом про звільнення, отримання відповідних копій протоколів, наказів та повернення трудової книжки з відміткою про звільнення, ігноруються.

Крім того, позивач посилалась на те, що через відсутність в штаті спілки бухгалтера, заробітна плата їй не нараховувалася жодного разу, в зв`язку з чим кредитна спілка повинна виплатити їй заборговану заробітну плату за відпрацьований час із розрахунку три місячні заробітні плати щомісячно, а також виплатити втрачений заробіток за час вимушеного прогулу.

Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Ільченко Н.А. від 16.03.2017 року провадження у справі було відкрите.

Ухвалою суду від 18.07.2017 року вжито заходи забезпечення позову та накладено арешт на грошові кошти, які належать КС «ПФС» в розмірі 42790 грн. Дана ухвала залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 12.12.2017 року.

Ухвалою суду від 03.01.2018 року, у зв`язку з набуттям чинності змін до ЦПК України з 15.12.2017 року, по справі встановлено порядок загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

09.02.2018 року від відповідача надійшов відзив, в якому КС «ПФС» просила відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі, посилаючись на те, що протоколом №1 засідання Спостережної Ради КС «ПФС» від 20.09.2016 року ОСОБА_1 призначено на посаду голови Правління КС «ПФС», однак Наказом №1 КС «ПФС» позивача призначено на посаду голови Правління КС «ПФС» на період з 20.09.2016 року по 15.11.2016 року, тобто укладено строковий трудовий договір, строк дії якого 15.11.2016 року закінчився.

Відтак, Наказ голови Правління КС «ПФС» №1 від 20.09.2016 року про призначення ОСОБА_1 на посаду голови Правління КС «ПФС», на який посилається позивач, видано з перевищенням повноважень, оскільки підписувати такий наказ ОСОБА_1 , як голова Правління КС «ПФС» не мала, а дане питання відноситься до виключної компетенції Спостережної ради КС «ПФС», відповідно до п.п. 7, 9.2 Статуту Спілки та ч.2 ст.15 Закону України «Про кредитні спілки».

Щодо протоколу Спостережної Ради №3 від 15.11.2016 року, то в ньому допущено помилку про підстави звільнення ОСОБА_1 - «у зв`язку з подачею заяви про звільнення», яку було виправлено Наказом про звільнення ОСОБА_1 з підстав «закінчення терміну дії трудового договору».

Щодо причин виникнення даної ситуації, то відповідач посилається на те, що ОСОБА_1 , маючи до себе фінансові претензії з боку КС «ПФС», подачею даного позову намагається отримати для себе додаткові блага, які їй не належать.

З приводу виплати заробітної плати відповідач зазначив, що вказаним Наказом №1 КС «ПФС» позивачку не тільки призначено на посаду голови Правління КС «ПФС» на період з 20.09.2016 року по 15.11.2016 року, а й у зв`язку з мінімальною занятістю та відсутністю юридичної освіти їй визначена оплата праці в розмірі 20%, а саме 320 грн. щомісячно, яку вона, як відповідальна особа за нарахування та своєчасну сплату заробітної плати по КС «ПФС», мала всі можливості нарахувати і отримати, а її не отримання є доказом неналежного виконання самою ОСОБА_1 своїх посадових обов`язків. Це ж стосується і не отримання нею трудової книжки.

16.03.2018 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій ОСОБА_1 посилалась на те, що саме Наказ №1 КС «ПФС» від 20.09.2016 року, яким її призначено на посаду голови Правління КС «ПФС» на період з 20.09.2016 року по 15.11.2016 року, та у зв`язку з мінімальною занятістю і відсутністю юридичної освіти визначено оплату праці в розмірі 20%, а саме 320 грн. щомісячно, на який посилається відповідач, є неправомірним, так як відповідно до пп.5 абз.2 п.10.4 Статуту Спілки, саме голова Правління КС «ПФС» призначає на посаду, звільняє з посади працівників кредитної спілки, що і було зроблено ОСОБА_1 , як головою Правління Спілки в наказі №1 від 20.09.2016 року, на підставі протоколу №1 засідання Спостережної ради КС «ПФС» від 20.09.2016 року.

При цьому, ані вказаним протоколом №1 від 20.09.2016 року, ані Наказом №1 від 20.09.2016 року, не було встановлено ОСОБА_1 заробітної плати в розмірі 320 грн. щомісячно та не було встановлено строку її трудового договору.

У зв`язку з цим у Спостережної Ради 15.11.2016 року не було жодних підстав приймати рішення про звільнення ОСОБА_1 , так як строк дії її трудового договору не був вичерпаний, а заяви про звільнення вона не подавала.

Що стосується, виплати ОСОБА_1 заробітної плати, то позивачка вказує на те, що на момент, коли мав відбутися кінцевий розрахунок з нею, посаду голови Правління КС «ПФС» займала інша особа, а отже позивач була позбавлена можливості нарахувати собі та виплатити заробітну плату, як на те вказує відповідач у своєму відзиві. Це ж стосується і видачі ОСОБА_1 трудової книжки.

24.04.2018 року на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, дана справа надійшла в провадження судді Бондаря В.Я., та прийнята до розгляду в порядку загального позовного провадження ухвалою від 02.05.2018 року, з призначенням підготовчого судового засідання на 14.06.2018 року (т.1, а.с.136-139).

13.06.2018 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, в частині стягнення невиплаченої заробітної плати за відпрацьований час, а також втраченого заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 191 247,20 грн. (т.1, а.с.157-158).

14.06.2018 року підготовче засідання відкладено у зв`язку з клопотаннями сторін на 17.07.2018 року.

13.07.2018 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог в частині стягнення невиплаченої заробітної плати за відпрацьований час, а також втраченого заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 202 968,60 грн. (то1, а.с.207-209).

17.07.2018 року судом закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 02.10.2018 року, потім розгляд справи було відкладено на 11.12.2018 року, на 14.00 год. (т.1, а.с.229-231, т.2, а.с.4).

Разом з тим, 31.07.2018 року представником відповідача подано відзив на заяву про збільшення позовних вимог, в яких представник посилався на те, що розрахунок посадового окладу ОСОБА_1 у розмірі трьох мінімальних заробітних плат не може обраховуватися, виходячи з наявності рішень судів по інших справах, де розмір посадового окладу голови Правління КС «ПФС», встановлено саме в такому розмірі, так як ці справи стосуються інших голів правління, які призначалися на посаду окремими рішенням Спостережної ради КС «ПФС», а тому вони не можуть бути доказом для даної справи.

Крім того, Наказ № 001 від 20.09.2016 року про те, що ОСОБА_1 вступає на посаду голови правління спілки з окладом згідно штатного розпису, містить лише підпис ОСОБА_1 , але не скріплений печаткою КС «ПФС». В свою чергу, Наказ №1 від 20.09.2016 року, відповідно до якого ОСОБА_1 приступає до виконання обов`язків голови правління спілки з 21.09.2016 року, має підпис ОСОБА_1 та скріплений печаткою КС «ПФС».

Однак, відповідно до вимог пп.7 п.9.2 Статуту КС «ПФС», питання призначення голови правління та членів правління, відносяться до виключної компетенції Спостережної ради, на виконання чого протоколом №1 Засідання Спостережної ради КС «ПФС» від 20.09.2016 року та Наказом Голови Спостережної ради КС «ПФС» №1 від 20.09.2016 року ОСОБА_1 було призначено на посаду голови правління КС «ПФС» на період з 20.09.2016 року по 15.11.2016 року з встановленим окладом 320 грн. щомісячно, що було викликано не відповідністю ОСОБА_1 займаній посаді, у зв`язку з відсутністю необхідної кваліфікації (т.1, а.с.57, 58, 103).

Щодо виплати заробітної плати, то представник відповідача посилався на те, що саме ОСОБА_1 була зобов`язана здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, у тому числі й собі, як особі, яка перебуває в трудових відносинах зі Спілкою. Розрахунок же заборгованості по виплаті заробітної плати за час вимушеного прогулу, взагалі нічим не обґрунтований.

Крім того, представник відповідача зазначив, що позивачка, звернувшись до суду з даним позовом у середині березня 2017 року, пропустила строк звернення до суду, так як дізналась про своє звільнення в грудні 2016 року.

Щодо причин звільнення ОСОБА_1 , то представник відповідача зазначив, що рішення Спостережної ради КС «ПФС» від 15.11.2016 року не містить таких підстав звільнення як «за власним бажанням», а вони є лише у наказі про звільнення ОСОБА_1

11.12.2018 року судове засідання не відбулося, у зв`язку з подачею 03.12.2018 року представником КС «ПФС» апеляційної скарги на ухвалу суду від 16.03.2017 року про відкриття провадження у справі (т.2, а.с.8).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28.05.2019 року вказана апеляційна скарга повернута скаржнику (т.2, а.с.35-36).

У зв`язку з подачею 17.07.2019 року представником КС «ПФС» повторної апеляційної скарги на ухвалу суду від 16.03.2017 року про відкриття провадження у справі, дана цивільна справа без проведення її розгляду повторно направлена 24.07.2019 року до Одеського апеляційного суду.

При цьому в апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 вказував про те, що даний спір має розглядатись в порядку господарського судочинства (т.2, а.с.59-60).

Однак, ухвалою Одеського апеляційного суду від 07.08.2019 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження по вказаній апеляційній скарзі (т.2, а.с.64-65). 13.08.2019 року справа повернута до суду першої інстанції.

У зв`язку з подачею 10.09.2019 року представником КС «ПФС» втретє апеляційної скарги на ухвалу суду від 16.03.2017 року про відкриття провадження у справі, дана цивільна справа без проведення її розгляду втретє направлена 17.09.2019 року до Одеського апеляційного суду.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 знову вказував про те, що даний спір має розглядатись в порядку господарського судочинства (т.2, а.с.68-69, 71).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 24.09.2019 року апеляційну скаргу повернуто апелянту (т.2, а.с.73-74). 01.10.2019 року справа повернута до суду першої інстанції, в якій розгляд справи призначено на 30.10.2019 року.

30.10.2019 року у зв`язку з неявкою сторін, розгляд справи перенесено на 21 листопада 2019 року.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 було задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді Голови правління КС «Промислово-фінансова спілка».

Стягнуто з КС «ПФС»на користь позивачки втрачений заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 130 052,10 грн.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто звідповідача на користь держави судовий збір в розмірі 2068,92 грн.

В апеляційній скарзі КС «ПФС»ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2019 року, та постановлення нового, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20.01.2020 року у справі було відкрите апеляційне провадження та надано учасникам справи строк для направлення відзиву на апеляційну скаргу (т.2, а.с. 141).

Крім того, ухвалою Одеського апеляційного суду від 13.03.2020 року підготовку справи до розгляду було закінчено, справу призначено до розгляду на 24.06.2020 року на 14 год. 00 хв. (т.2, а.с. 159).

24 червня 2020 року судове засідання не відбулось, розгляд справи було відкладено на 30 вересня 2020 року на 13:00 год., у зв`язку з надходженням заяв (клопотань) від учасників судового процесу про перенесення слухання справи на іншу дату через карантинні обмеження та розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19 (т.2, а.с.197, 210-215).

30 вересня 2020 року ухвалою Одеського апеляційного суду цивільну справу № 522/4956/17 за позовом ОСОБА_1 до КС «Промислово-фінансова спілка» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати, за апеляційною скаргою КС «ПФС» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2019 року повернуто до Приморського районного суду м. Одеси для розгляду заяв про ухвалення додаткового рішення суду та виправлення описок (т.3, а.с. 11-12).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29 жовтня 2020 року заяву КС «ПФС» про виправлення описок у судовому рішенні було задоволено частково (т.3, а.с. 28-29).

Крім того, додатковим рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 жовтня 2020 року заяву КС «Промислово-фінансова спілка» про винесення додаткового рішення задоволено (т.3, а.с. 36-38).

Проте, вимоги про вирішення питання про судові витрати відповідача залишено без задоволення.

10.11.2020 року справа повернулась на адресу Одеського апеляційного суду, у зв`язку з чим розгляд справи було призначено на 20.01.2021 року на 16 год. 00 хв.

03.12.2020 року на адресу Одеського апеляційного суду від Приморського районного суду м. Одеси надійшла апеляційна скарга КС «ПФС» на вищевказане додаткове рішення суду (т.3, а.с. 41-44).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 08.12.2020 року відкрито провадження по вказаній апеляційній скарзі, та 09.12.2020 року ухвалою суду призначено справу на 20.01.2021 року на 16 год. 00 хв. (т.3, а.с. 48, 49).

Разом з тим, 15.01.2021 року на електронну адресу суду від представника КС «ПФС» - Гаєва О.О. надійшла заява про відвід судді Сегеди С.М. (т.3, а.с. 70-72).

Крім того, 20.01.2021 року від представника КС «ПФС» Гаєва О.О. надійшли клопотання про повернення справи до Приморського районного суду м. Одеси для розгляду зауважень на протокол судового засідання від 21.11.2019 року, яке він надав суду першої інстанції та копія яких мається в матеріалах даної справи (т.3, а.с.83-84, 85), а також про витребування даного протоколу і приєднання його до матеріалів справи.

20.01.2021 року розгляд справи в суді апеляційної інстанції не відбувся через відсутність складу суду, розгляд справи був перенесений на 10.03.2021 року, на 09.40 год., однак не відбувся через те, що головуючий у справі суддя Сегеда С.М. в період з 08 по 12 березня 2021 року був у відрядженні (делегат ХVІІІ чергового з`їзду суддів України), у зв`язку з чим розгляд справи був відкладений на 21.04.2021 року, на 09.30 год. (т.3, а.с. 86-88, 126).

Разом з тим, ухвалою Одеського апеляційного суду від 08.02.2021 року заяву представника КС «ПФС» - Гаєва О.О. була визнана необґрунтованою, а справу було передано до канцелярії для визначення судді для вирішення питання про відвід (т.3, а.с. 105-108).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями для вирішення питання щодо відводу судді Сегеди С.М. було обрано суддю Громіка Р.Д. (т.3, а.с. 109).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11.02.2021 року заяву представника КС «ПФС» - Гаєва О.О. було залишено без задоволення (т.3, а.с. 110-111).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 21.04.2021 року клопотання представника КС «ПФС» Гаєва О.О. було задоволено, матеріали вищевказаної цивільної справи було повернуто до Приморського районного суду м.Одеси для розгляду зауважень на протокол судового засідання від 21.11.2019 року, та його витребування у строк до 21.05.2021 року (т.3, а.с. 161-167).

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 29.04.2021 року зауваження представника КС «ПФС» - Гаєва О.О. залишено без задоволення (т.3, а.с. 175-176).

31.08.2021 року матеріали вищевказаної цивільної справи було повернуто на адресу Одеського апеляційного суду (т.3, а.с. 184).

У зв`язку із перебуванням судді Цюри Т.В. у відпустці з 29 серпня по 17 вересня 2021 року (т.3, а.с. 185), питання щодо призначення справи до розгляду вирішувалось в перший робочий день після вихідних днів, тобто 20.09.2021 року.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20.09.2021 року справу було призначено до розгляду по суті апеляційних скарг на 08 грудня 2021 року на 13 год. 00 хв. (т.3, а.с. 186-187).

03.12.2021 року на електрону адресу Одеського апеляційного суду від представника КС «ПФС» - Чередниченка В.В. надійшла заява про відвід судді Сегеди С.М., яка ухвалою колегії суддів від 06.12.2021 року була визнана необґрунтованою, а справу було передано до канцелярії для визначення судді для вирішення питання про відвід (т.3, а.с. 192-194, 195-199).

Протоколами автоматизованого розподілу справи між суддями від 06.12.2021 року питання щодо відводу судді Сегеди С.М. передано на розгляд суддів Князюка О.А. і Таварткіладзе О.М., які своїми ухвалами від 07.12.2021 року відмовили представнику КС «ПФС» в заявленому відводі судді Сегеди С.М. (т.3, а.с.200-207).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційних скарг, скасування оскаржуваних судових рішень і закриття провадження у справі, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, представник відповідача КС «ПФС» Гаєв О.О. неодноразово вказував про те, що дана справа підлягає розгляду в порядку господарського, а не цивільного судочинства,про що було вказано вище.

Крім того, 10.03.2021 року представник відповідача КС «ПФС» Гаєв О.О. надав суду апеляційної інстанції клопотання про закриття провадження у справі, посилаючись на те, що дана справа підлягає розгляду в порядку господарського, а не цивільного судочинства (т.3, а.с.136-140).

З цих підстав колегія суддів зазначає, що суди касаційної інстанції неодноразово і неоднозначно вирішували питання про те, в якому порядку мають вирішуватись аналогічні спори.

Так, у деяких постановах було зроблено висновок про те, що спори підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, в інших випадках зроблено висновок про господарський характер таких спорів.

Велика Палата Верховного Суду (далі ВПВС) керувалася наступними критеріями щодо розмежування підсудності у вказаних справах.

У відповідності до п. 63 Постанови ВПВС від 29 травня 2019 року у цивільній справі № 452/970/17, провадження № 14-157цс19, позивач, яким є директор дочірнього підприємства публічного акціонерного товариства, звернувся з позовом, у якому, зокрема, просив визнати незаконними та скасувати накази публічного акціонерного товариства про його тимчасове відсторонення від виконання повноважень і про тимчасове виконання обов`язків директора іншою особою. ВПВС вважала, що господарський суд не має юрисдикції за вказаними вимогами, оскільки позивач оскаржив відповідні накази насамперед через порушення його трудових прав як працівника публічного акціонерного товариства, вказані вимоги тісно пов`язані з вимогами про визнання незаконним звільнення позивача за пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України, яке мало місце після відсторонення позивача.

За обставинами справи № 752/10984/14-ц, провадження № 14-351цс19, позивачка оскаржувала рішення загальних зборів і наглядової ради, прийняті відповідно до статей 52 і 61 Закону України «Про акціонерні товариства» та пов`язані, зокрема, з відстороненням її як директора товариства від виконання обов`язків. У пунктах 45, 47 своєї Постанови від 16 жовтня 2019 року ВПВС зробила висновок, що такий спір слід розглядати за правилами господарського судочинства, оскільки вимоги позивачки полягали в оцінюванні законності дій органів управління акціонерного товариства, зокрема відповідності цих дій вимогам цивільного, а не трудового законодавства.

У справі № 145/1885/15-ц, провадження № 14-613цс18, спірні правовідносини стосувалися відсторонення голови правління приватного акціонерного товариства наглядовою радою.

ВПВС в своїй Постанові від 30 січня 2019 року вказала, що рішення наглядової ради товариства може бути оскаржено в судовому порядку акціонером (учасником) товариства шляхом пред`явлення позову про визнання його недійсним, якщо таке рішення не відповідає вимогам законодавства та порушує права чи законні інтереси учасника (акціонера) товариства. Відповідачем за таким позовом є товариство. При вирішенні спорів, пов`язаних із порядком скликання і роботи наглядової ради товариства, визначенням правомочності її засідання, необхідно застосовувати положення установчих документів товариства. Суди розглянули по суті переважно корпоративний спір, який підлягав розгляду в порядку господарського судочинства. Крім того, до юрисдикції господарського суду ВПВС віднесла спори щодо законності відсторонення члена виконавчого органу товариства від виконання його повноважень та/або припинення таких повноважень уповноваженим органом за частиною третьою статті 99 ЦК України.

Так, у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 562/304/17, провадження № 14-471 цс 18, ВПВС вказала, що оскільки як на підставу поданого позову позивач послався на недотримання вимог законодавства та установчих документів під час скликання та проведення загальних зборів товариства, що є порушенням прав учасника на управління товариством, а не трудових прав керівника товариства, то спір в цій частині за своєю правовою природою та правовими наслідками належить до корпоративних спорів і підлягає вирішенню господарськими судами.

У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 510/456/17, провадження № 14-1цс19, ВПВС зазначила, що припинення повноважень члена виконавчого органу товариства за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від звільнення працівника з роботи (розірвання з ним трудового договору) на підставі положень КЗпП України. Саме тому можливість уповноваженого органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу міститься не в приписах КЗпП України, а у статті 99 ЦК України, та не є предметом регулювання трудового права.

Реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, звільнення, відкликання членів виконавчого органу стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Хоча такі рішення уповноваженого на це органу можуть мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальними за таких обставин є корпоративні правовідносини. У зв`язку з цим припинення повноважень члена виконавчого органу товариства відповідно до частини третьої статті 99 ЦК України є дією уповноваженого органу товариства, спрямованою на унеможливлення здійснення членом його виконавчого органу управлінської діяльності. Необхідність такої норми зумовлена специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління. За природою корпоративних відносин учасникам товариства має бути надано можливість у будь-який час оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі функції зі шкодою (чи можливою шкодою) для інтересів товариства, шляхом позбавлення її відповідних повноважень.

Зважаючи на це, зміст положень частини третьої статті 99 ЦК України надає право компетентному (уповноваженому) органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу у будь-який час, на свій розсуд, з будь-яких підстав. Така форма захисту є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з особою, якій вони довірили здійснювати управління товариством, і не може розглядатися в площині трудового права.

У постанові від 10 вересня 2019 року у справі № 921/36/18, провадження № 12-293гс18, ВПВС зробила висновок, що реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Хоча такі рішення уповноваженого на це органу можуть мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальними за таких обставин є корпоративні правовідносини.

У постанові від 8 листопада 2019 року у справі № 667/1/16, провадження № 14-562цс19, ВПВС зазначила, що припинення повноважень члена виконавчого органу товариства за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від звільнення працівника з роботи (розірвання з ним трудового договору) на підставі положень КЗпП України. Саме тому можливість уповноваженого органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу міститься не в приписах КЗпП України, а у статті 99 ЦК України, тобто не є предметом регулювання трудового права.

У постанові від 04 лютого 2020 року у справі № 915/540/16, провадження № 12-100гс19, зроблено висновок, що підвідомчість господарських справ установлена статтею 12 ГПК України в редакції, чинній на час подання позову, згідно з пунктом 4 частини першої якої господарським судам підвідомчі справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов`язаними зі створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів. На час звернення позивача із цим позовом до суду в ГПК України були передбачені категорії корпоративних спорів, які мали розглядатися за правилами господарського судочинства. До таких віднесено і справи за спорами учасників щодо участі в органах управління юридичної особи. З урахуванням наведених норм матеріального і процесуального права правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є корпоративними.

У постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18, провадження № 14-670цс19, ВПВС зробила узагальнюючий висновок щодо розмежування юрисдикційності спорів між керівниками чи членами органу управління суб`єктів господарювання. Так, за правилами цивільного судочинства треба розглядати спори, в яких позивач оскаржує законність розірвання з ним трудового договору з підстав, передбачених КЗпП України, крім такого розірвання за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України (припинення повноважень за частиною третьою статті 99 ЦК України). До юрисдикції господарського суду належать спори, у яких позивач, повноваження якого як керівника юридичної особи (її виконавчого органу) припинені за частиною третьою статті 99 ЦК України, пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України, оскаржує законність дій органу управління юридичної особи (загальних зборів, наглядової ради) з такого припинення повноважень (звільнення).

Корпоративні права характеризуються тим, що особа, яка є учасником (засновником, акціонером, членом) юридичної особи має право на участь в управлінні господарською організацією, інші правомочності передбачені законом і статутними документами. Члени кооперативу незалежно від напряму його діяльності є носіями корпоративних прав, а відносини між його членами та кооперативом, які пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, є корпоративними.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові ВПВС від 24 квітня 2019 року у справі № 509/577/18, а також в постанові ВПВС у справі № 683/351/16-ц від 13.10.2020 року.

Відповідно до статті 99 ЦК України загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад. Повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

У Рішенні № 1-рп/2010 Конституційного Суду України від 12 січня 2010 року у справі № 1-2/2010 за конституційним зверненням ТОВ «Міжнародний фінансово-правовий консалтинг» про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 ЦК України, зазначено, що реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання члена виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а корпоративних правовідносин, що виникають між товариством і особами, яким довірено повноваження з управління ним. Зважаючи на це, зміст положень частини третьої статті 99 ЦК України треба розуміти як право компетентного (уповноваженого) органу товариства усунути члена виконавчого органу від виконання обов`язків, які він йому визначив, у будь-який час, на свій розсуд, з будь-яких підстав, та за умови, якщо в установчих документах товариства не були зазначені підстави усунення. Така форма захисту є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з особою, якій вони довірили здійснювати управління товариством, і не може розглядатися в площині трудового права, зокрема в аспекті статті 46 Кодексу законів про працю.

Відповідно до статті 99 ЦК України загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад. Повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень. Разом із тим згідно з пунктом 5 частини 1 статті 41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку припинення повноважень посадових осіб. Тобто пункт 5 частини 1 статті 41 КЗпП України кореспондується з положеннями частини третьої статті 99 ЦК України. Зміни до статті 41 КЗпП України, а саме доповнення частини 1 цієї статті пунктом 5, внесено Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13 травня 2014 року, який набрав чинності з 01 червня 2014 року. Згідно з пояснювальною запискою до проекту вказаного Закону передбачається, що така підстава розірвання трудового договору забезпечить «можливість розірвання трудового договору без наведення підстав при припиненні повноважень посадових осіб», а в якості компенсації для захисту інтересів останніх - мінімальний розмір вихідної допомоги в розмірі середньої заробітної плати за шість місяців.

З огляду на вказане під час розгляду спору щодо розірвання трудового договору (контракту) за пунктом 5 частини 1 статті 41 КЗпП України матиме значення не наявність підстав для припинення повноважень (звільнення) посадової особи, а дотримання органом управління (загальними зборами, наглядовою радою) передбаченої цивільними законодавством й установчими документами юридичної особи процедури ухвалення рішення про таке припинення. Тобто здійснення компетентним органом господарюючого суб`єкта права на усунення від посади відповідно до статті 99 ЦК України можлива в порядку реалізації ним своїх корпоративних прав у разі, якщо інше не передбачене Статутом, і підставою такого звільнення може бути зазначене посилання на пункт 5 частини 1 статті 41 КЗпП України. Якщо Статутом передбачено підстави звільнення, усунення від виконання своїх повноважень одним з органів управління кооперативом, такі спори мають розглядати в залежності від причини звільнення, зазначеної у відповідному рішенні компетентного (уповноваженого) органу.

З урахуванням висновку Конституційного Суду України, наданого у вказаному рішенні у справі №1-2/2010, можна зробити висновок, що посилання компетентного органу у рішенні про звільнення на статтю 99 ЦК України, як на підставу звільнення чи зазначення інших підстав, які передбачені у Статуті, може свідчити про реалізацію органом управління своїх корпоративних прав. Зазначення в рішенні про звільнення органу управління кооперативом, на якого поширюються у повному обсязі гарантії трудового законодавства, конкретної підстави, передбаченої КЗпП України, крім посилання на пункт 5 статті 41 КЗпП України, свідчить про цивільну юрисдикцію спору відповідно до вимог статті 15 ЦПК України, в редакції, чинній на час звернення позивача до суду, чи статті 19 ЦПК України в чинній редакції. Критерієм розмежування справ цивільного судочинства від справ господарського судочинства є одночасно як суб`єктний склад учасників процесу, так і характер спірних правовідносин. Отже, основною ознакою, яка відрізняє трудові відносини від цивільно-правових, є те, що трудове законодавство регулює процес трудової діяльності, її організації, а за цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається поза його межами.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до Статуту КС «ПФС», затвердженого загальними зборами членів КС «ПФС» протокол № 12 від 29.03.2008 року, остання заснована і діє згідно рішення установчих зборів (протокол №1 від 17.11.2003 року) на підставі Конституції України, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Законів України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», «про кредитні спілки», «Про запобігання та протидію легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом», інших законів України та виданих відповідно до них нормативно-правових актів (т.1, а.с.108-115).

Відповідно до протоколу №1 засідання Спостережної ради КС «ПФС» від 20.09.2016 року, який підписано Головою спостережної ради КС «ПФС», спостережна рада вирішила звільнити ОСОБА_5 з посади голови правління кредитної спілки і призначити ОСОБА_1 головою правління КС «ПФС» з 20.09.2016 року (т.1, а.с.57).

Дане рішення спостережної ради КС «ПФС» ухвалено на підставі пп.7 п.9.2 Статуту КС «ПФС», відповідно до якого до компетенції спостережної ради спілки належить призначення голови та членів правління, членів кредитного комітету, а також на підставі ч.2 ст.15 Закону України «Про кредитні спілки», відповідно до якої до компетенції спостережної ради КС «ПФС» належить призначення голови та членів правління, членів кредитного комітету.

Відповідно до п.9.6 Статуту КС «ПФС» та ч.4 ст.15 Закону України «Про кредитні спілки», Рішення спостережної ради кредитної спілки оформляється протоколом, який підписується головою спостережної ради.

Відповідно до п.9.7 Статуту КС «ПФС», спостережну раду кредитної спілки очолює голова, який обирається в порядку, визначеному в Положенні про спостережну раду. Голова спостережної ради організує роботу спостережної ради кредитної спілки, головує на її засіданнях та звітує про роботу спостережної ради на загальних зборах членів кредитної спілки. Голова спостережної ради кредитної спілки несе персональну відповідальність за виконання покладених на спостережну раду завдань.

Натомість, відповідно до п.10.1 Статуту КС «ПФС», Правління кредитної спілки є виконавчим органом, який здійснює керівництво її поточною діяльністю. Правління складається з осіб, які знаходяться в трудових відносинах із спілкою.

Відповідно до пп.5 п.10.4 Статуту КС «ПФС», роботою правління керує голова правління, який призначається спостережною радою, до повноважень якого, зокрема, відноситься призначення на посаду, звільнення з посади працівників кредитної спілки.

В подальшому, відповідно до протоколу № 3 засідання Спостережної ради КС «ПФС» від 15.11.2016 року, вирішено звільнити ОСОБА_1 з 15.11.2016 року та призначити ОСОБА_3 головою правління КС «ПФС» з 16.11.2016 року (т.1, а.с.7).

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що вказаний спір необхідно розглядати за правилами господарського судочинства, тобто в Господарському суді Одеської області, оскільки позивач ОСОБА_1 була керівником виконавчого органу КС «ПФС» і була звільнена із займаної посади рішенням засідання Спостережної ради КС «ПФС», яке оформлено протоколом № 3, на підставі Статуту КС «ПФС».

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статями 255 та 257 цього Кодексу.

У разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі п.1 ч. 1 ст. 255 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено передачу справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне оскаржувані судові рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2019 року та додаткове рішення того ж суду від 29 жовтня 2020 року скасувати і провадження у справі закрити з тих підстав, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів також вважає за необхідне роз`яснити позивачу ОСОБА_1 , що вона має право протягом десяти днів з дня отримання нею цього судового рішення, подати заяву про передачу справи до суду господарської юрисдикції, про що в порядку письмового провадження суд постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи.

Що стосується того факту, що дана справа перебуває на розгляді апеляційного суду більше року, то колегія суддів зазначає, що з моменту відкриття провадження у справі, колегія суддів не мала можливості її розглянути через неодноразові заявлення відводів головуючому у справі, заявлення клопотань про повернення справи до суду першої інстанції для вирішення тих чи інших питань, розгляд судом першої інстанції зауважень на протокол судового засідання, виправлення описок в судовому рішенні, ухвалення судом першої інстанції додаткового судового рішення і його оскарження в апеляційному порядку, надмірного навантаження цивільних справ на кожного суддю Одеського апеляційного суду та неодноразового надання суду заяв про відкладення розгляду даної справи, як в суді першої інстанції (т.2, а.с.2, 41, 78, 197 сторона позивача; т.1, а.с.94, 131, т.2, а.с.89, 211, 215 сторона відповідача), так і в суді апеляційної інстанції (т.3, а.с. 78 сторона позивача; а.с.73, 81-82 сторона відповідача).

Крім того, позивач ОСОБА_1 за один день до розгляду справи в суді апеляційної інстанції, а саме 07.12.2021 року надала суду заяву про відкладення розгляду справи, у зв`язку з її хворобою і неможливістю прийняття участі у справі (т.3, а.с.208).

Однак, колегія суддів відмовила їй у задоволенні зазначеної заяви, виходячи з того, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції значний час, крім того, права позивача ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції представляв адвокат Рибак А.В. (т.3, а.с.2).

Також колегією суддів враховано, що дана справа має розглядатись в іншому судочинстві, а тому її відкладення лише призведе до затягування справи в суді апеляційної інстанції, що є судом неналежної юрисдикції.

З цих підстав, колегією суддів також відмовлено в задоволенні клопотання про виклик в судове засідання для допиту свідків по даній справі і застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, про що було подано заяву в суді апеляційної інстанції представником КС «Промислово-фінансова спілка» адвокатом Волкановим Є.В. (т.3, а.с.211-215).

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.4 ч.1 ст. 374, п.п.1, 4 ст. 377, ст.ст. 381, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу Кредитної спілки «Промислово-фінансова спілка»задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2019 року та додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 жовтня 2020 року скасувати і провадження у справі закрити з тих підстав, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Роз`яснити позивачу ОСОБА_1 , що вона має право протягом десяти днів з дня отримання нею відповідної постанови, подати заяву про передачу справи до суду господарської юрисдикції, про що в порядку письмового провадження суд постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи.

Судове рішення апеляційного суду набирає законної сили з дня його прийняття, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13.12.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

О.С. Комлева

Т.В. Цюра