Провадження № 2/712/185/21
Справа № 712/1398/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2021 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді ПИРОЖЕНКО С.А.

при секретарі ГАПОНЕНКО О.С.

з участю адвокатів ТАРАСЕНКО А.Ю., ЧЕПУРНОГО В.П.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ) до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 ) про стягнення невиплаченої заробітної плати,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення невиплаченої заробітної плати, посилаючись на те, що згідно наказу № 10 від 15 березня 2017 року був прийнятий на роботу до ФОП « ОСОБА_3 » на посаду шеф кухаря. Наказом № 0415/к від 15 квітня 2018 року звільнений з роботи за згодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України. При звільненні заробітна плата не була виплачена. Станом на 31 січня 2019 року загальна заборгованість відповідача по заробітній платі становить 34 750 грн.

Оскільки відповідач належним чином з ним не розрахувався, тому змушений звернутися до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою від 11 лютого 2020 року скасовано заочне рішення по справі від 18 березня 2019 року та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою суду від 10 лютого 2021 року позивачу відмовлено у задоволенні клопотання про призначення по справі судово-почеркознавчої експертизи.

20 грудня 2021 року позивачем подано до суду заяву про збільшення позовних вимог, по якій просив стягнути з відповідача на його користь невиплачену заробітну плату та середній заробіток за весь час затримки розрахунку в сумі 184 399 грн. 61 коп.

Позивач та його адвокат Тарасенко А.Ю. в судовому засіданні збільшені позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Представник відповідача адвокат Чепурний В.П. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення, посилаючись на те, що відповідачем позивачу заробітна плата виплачена в повному обсязі, про що маються підписи у відомостях про отримання заробітної плати, виконані позивачем, заборгованість по заробітній платі відсутня.

Заслухавши пояснення сторін, думку адвокатів, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами трудового законодавства.

Як встановлено в судовому засіданні, згідно наказу № 10 від 15 березня 2017 року був прийнятий на роботу до ФОП « ОСОБА_3 » на посаду шеф кухаря. Наказом № 0415/к від 15 квітня 2018 року звільнений з роботи за згодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Як зазначає позивач з дня фактичного звільнення 15 квітня 2019 року по день звернення до суду 31 січня 2019 року, та по даний час позивачу заробітна плата не була виплачена. Згідно розрахунку, наданого позивачем, останній вказує, що розмір невиплаченої заробітної плати складає 20 769 грн., а розмір середнього заробітку за весь час затримки з дня звільнення по 19 листопада 2021 року складає 163 630 грн. 61 коп. Зазначені суми позивач просить стягнути з відповідача.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з вимогами п.п.1, 2, 3 ч.1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Так, в обґрунтування позовних вимог щодо наявності заборгованості по заробітній платі позивачем надано Роздруківку реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (Індивідуальні відомості про застраховану особу (Форма ОК-5). Однак з поданого реєстру не вбачається, що нараховані суми по заробітній платі позивачу не виплачені та залишаються заборгованістю (а.с. 4). Разом з тим, суд погоджується з доводами представника відповідача, що поданий доказ не підтверджує належним чином обставин, викладених у позові.

Відповідач проти позовних вимог заперечує в повному обсязі та вказує на те, що ОСОБА_4 на момент звільнення заробітна плата була виплачена повністю, заборгованості по заробітній платі не має. На підтвердження виплати заробітної плати позивачу, відповідачем надано до суду копії платіжних відомостей на виплату заробітної плати за весь період роботи позивача з березня 2017 року по квітень 2018 року, в яких містяться підписи позивача про її отримання.

Позивач в судовому засіданні проти наданих документів заперечував, посилаючись на те, що у відомостях про нарахування заробітної плати за березень 2017 року та в період з липня по грудень 2017 року міститься не його підпис, вказані підписи виконані іншою особою, та в зазначені періоди він заробітної плати не отримував. При цьому, позивачем жодних належних доказів на підтвердження своїх посилань суду не надано. Для підтвердження зазначених фактів позивачем заявлено клопотання про призначення по справі судово-почеркознавчої експертизи, однак ухвалою суду у задоволенні клопотання було відмовлено у зв`язку з необґрунтованістю клопотання та відсутністю необхідних та достатніх умов для її призначення.

За клопотанням позивача також були допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які суду пояснили, що позивач, дійсно, заробітної плати не отримував. Разом з тим, дані покази суд оцінює критично, оскільки покази свідків не можуть вважатися достовірним доказом щодо отримання чи не отримання заробітної плати.

Оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позивачем в порядку ст. 81 ЦПК України, не було надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, а також не було обґрунтовано наявність, передбачених ст. 82 ЦПК України обставин, які б зумовлювали звільнення від доказування наявності наведених ним обставин.

Доводи позову щодо підстав стягнення заборгованості по нарахованій заробітній платі повністю спростовуються наданими відповідачем доказами, дослідженими судом. Позивачем не надано будь-яких доказів в обґрунтування позовних вимог, з урахуванням яких суд дійшов би висновку про обґрунтованість розміру належних до виплати позивачу сум.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 83 ЦПК України передбачено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

У відповідності до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.

Виходячи із заявлених позовних вимог про стягнення заборгованості по нарахованій і не виплаченій заробітній платі, позивач має довести порушення відповідачем законодавства про працю згідно з вимогами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, та, відповідно до ч. 2 ст. 83, ч. 5 ст. 177 ЦПК України, зобов`язаний подати суду всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Таким чином, позивачем, всупереч вищенаведених вимог Закону суду не було надано належних та допустимих доказів наявності заявленої до стягнення суми заборгованості по нарахованій заробітній платі у зазначений у позові період, надані суду розрахунки та докази в обґрунтування позовних вимог не підтверджують викладених у позові обставин, оскільки не містять достовірних і точних даних.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що доводи позову щодо порушення права позивача на оплату праці не підтверджені належними доказами, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення заборгованості по нарахованій заробітній платі не підлягають задоволенню.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного.

Частиною 1 ст. 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, за своєю правовою природою середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку.

Враховуючи, що в ході розгляду справи не підтверджено обставин порушення права позивача на оплату праці за відсутності доказів про наявність розміру заборгованості по заробітній платі на день звільнення, суд вважає позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. ст.ст.12,13,259,263-265,268 ЦПК України, ст.ст. 116,117, 233, 235 КЗпП України, суд

В И Р І Ш И В:

ОСОБА_8 у задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ:

Повний текст судового рішення складено 29 грудня 2021 року.