ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8558/21 Справа № 214/6874/20 Суддя у 1-й інстанції - Малаховська І. Б. Суддя у 2-й інстанції - Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Слуцькій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 липня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Криворізької міської ради про визнання права власності за набувальною давністю,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що в березні 1985 року вона з чоловіком одержали квартиру АДРЕСА_1 . Вищезазначений будинок, типу котедж, розділений на чотири квартири. На їх стороні розташована квартира АДРЕСА_2 , в якій проживала похилого віку одинока ОСОБА_2 . Вищезазначена квартира належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 01 вересня 1992 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла. Будь-яких спадкоємців у неї не залишилося, а тому зазначений об`єкт на даний час не має власника. Лідія ОСОБА_3 мала хворобливий стан здоров`я, часто недужала. Оскільки ні близьких, ні дальніх родичів у неї не було, а також не було нікого хто б виявив турботу про неї, то позивач надавала їй допомогу, спочатку епізодично, а в подальшому по усній домовленості постійно до дня смерті. На даний час позивач продовжує проживати в спірній квартирі, тобто добросовісно та відкрито володіє цим майном двадцять три роки, сплачує комунальні послуги за даною адресою, утримує квартиру в належному стані. Факт її проживання та турботи за колишньою власницею спірної квартири, а також того, що вона з квітня 1997 року і до цього часу відкрито та добросовісно володіє нерухомим майном можуть підтвердити свідки. Також позивач має на руках договір купівлі-продажу квартири ОСОБА_2 від 01 вересня 1992 року на дану квартиру. Тому, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на 1/4 частину житлового будинку з відповідною частиною господарчих побудов, тобто квартиру АДРЕСА_3 , а саме на групу приміщень №4 в будинку А, якими є коридор площею 3 кв.м., комора площею 3,4 кв.м., кухня площею 12,7 кв.м., веранда площею 6,1 кв.м., а всього загальною площею 46,8 кв.м., житловою площею 21,6 кв.м. (а.с. 3-5, 84).

Рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 липня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення їм судових повісток, які долучені до матеріалів справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що між Управлінням соціальних підрозділів в/о Кривбассруда м. Кривого Рогу та ОСОБА_2 01 вересня 1992 року було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого остання купила 1/4 частину житлового будинку з відповідною частиною господарчих побудов, що знаходиться по АДРЕСА_4 (а.с. 7-8).

Вказаний вище договір посвідчений старшим державним нотаріусом Сьомої криворізької державної нотаріальної контори 01.09.1992 року та зареєстрований в реєстрі за №1-6133.

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від 04.12.2020 року, ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис №595 від 14.04.1997 року, складений Саксаганським відділом ДРАЦС реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області ( а.с 66).

Відповідно до листа Сьомої криворізької державної нотаріальної контори №961/01-16 від 16.10.2020 року, в архівних матеріалах Сьомої криворізької державної нотаріальної контори, станом на час надання відповіді не міститься даних щодо звернення будь-кого зі спадкоємців ОСОБА_2 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с. 46).

Відповідно до копії довідки №204, виданої КП Житлово-комунальна контора №27, ОСОБА_2 була зареєстрована за адрескою по АДРЕСА_5 з 03.09.1980 року по день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а.с. 71).

Позивач зареєстрована з 20.02.1986 року за адресою по АДРЕСА_6 , що підтверджується копією її паспорту серії НОМЕР_1 , виданого Саксаганським ВР Криворізького МУ УМВС України в Дніпропетровській області 16.07.1996 року, а також довідкою про реєстрацію місця проживання №11544 від 25.09.2020 року, виданою Відділом реєстрації місця проживання громадян виконкому Саксаганської районної у місті ради (а.с. 24-25, 27).

Судом першої інстанції була допитана в якості свідка ОСОБА_4 , яка пояснила суду, що вона проживає за адресою по АДРЕСА_7 з 1984 року. ОСОБА_5 знає не дуже добре; з позивачем знайома дуже добре, вона з нею часто спілкувалася. Свідок зазначає, що ОСОБА_6 багато вільного часу проводила на городі ОСОБА_2 . Після смерті ОСОБА_7 позивач займалася її похованням. Також свідку відомо, що ОСОБА_8 наразі проживає в кімнаті де проживала ОСОБА_2 .

Свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що вона є сусідкою позивача; їй відомо, що ОСОБА_2 померла приблизно навесні 1997 року. ОСОБА_8 разом зі своїм чоловіком проживала в квартирі АДРЕСА_8 цього ж будинку; до смерті ОСОБА_10 , ОСОБА_8 проживала поруч, допомагала їй по господарству, ходила за покупками. Коли ОСОБА_2 померла ОСОБА_11 та її чоловік займались похованням та почали жити на дві квартири. Невдовзі син позивача одружився, та переїхав жити до квартири батьків, а ОСОБА_11 почала мешкати в квартирі АДРЕСА_2 , яка належала померлій ОСОБА_12 ; остання в квартирі проживала одна, дітей та чоловіка у неї не було.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_13 суду пояснила, що ОСОБА_14 була її сусідкою та проживала в будинку через стінку від неї; вказаному свідку відомо, що позивач проживала разом з ОСОБА_10 , допомагала їй по господарству, займалась її похованням.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини 1 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18) зазначено, що умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

За змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном.

У постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року в справі № 3-87гс15 зроблено висновок, що «норми статті 344 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що вона добросовісно заволоділа належною ОСОБА_2 , що померла, 1/4 частиною житлового будинку (квартирою) по АДРЕСА_4 та наявність підстав для визнання права саме за набувальною давністю.

З матеріалів справи вбачається, що позивач зареєстрована у сусідній квартирі цього ж будинку ( АДРЕСА_1 та є власником на праві спільної часткової власності 1/4 частки групи приміщень №1 у вказаному житловому будинку літ А, загальною площею 80,2 кв.м., житловою площею 49,2 кв.м., що також підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №287491650 від 30.11.2021 року.

Тобто, позивач, маючи у власності житлове приміщення (група приміщень №1) у будинку по АДРЕСА_4 , користувалась фактично і житловим приміщенням, яке за життя належало ОСОБА_12 (група приміщень №4), після її смерті. ОСОБА_1 користуючись квартирою, яка на підставі договору купівлі-продажу належала ОСОБА_12 , знала хто саме був її власником.

Не заслуговують на увагу обґрунтування наявності підстав для задоволення позову про те, що у ОСОБА_15 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , відсутні спадкоємці.

Згідно положення частин першої та третьої статті 1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Тому, за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позивач була обізнана про те, що власником квартири АДРЕСА_3 , на яку вона просить визнати право власності за набувальною давністю, була ОСОБА_2 , тому не можна вважати момент заволодіння позивачем квартирою, яка залишилась після смерті сусідки, добросовісним.

Факт сплати позивачем комунальних платежів та понесення нею тягаря утримання нерухомого майна не може бути самостійною підставою для визнання права власності на майно в порядку статті 344 ЦК України.

Суду також не надано доказів відкритого, безперервного володіння квартирою АДРЕСА_3 саме з 1997 року. Долучений до матеріалів справи акт від 07.08.2020 року, затверджений головою вуличного комітету №13 Саксаганської районної у місті ради, не може бути доказом проживання позивача у спірній квартирі з квітня 1997 року (а.с. 28). Такий факт, окрім показів свідків, встановлюється в сукупності письмових доказів за увесь спірний період. Крім того, зазначений акт від 07.08.2020 року складений особами, які проживають в інших будинках по АДРЕСА_4 , а саме ОСОБА_13 в будинку АДРЕСА_9 , ОСОБА_4 в будинку АДРЕСА_7 , а ОСОБА_16 в будинку АДРЕСА_10 ; отже, вказані свідки безпосередньо не спостерігали у якому саме помешканні постійно проживає позивач, враховуючи наявність у позивача на праві власності у спірному будинку АДРЕСА_4 іншої квартири, в якій вона зареєстрована.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; приймаючи до уваги відсутність доказів добросовісного заволодіння позивачем квартири АДРЕСА_3 та відкритого, безперервного володіння цим майном протягом десяти років, - колегія приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання за ОСОБА_1 права власності на підставі ст. 344 ЦК України на 1/4 частину житлового будинку з відповідною частиною господарчих побудов, тобто квартиру АДРЕСА_3 .

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачу лише після смерті ОСОБА_2 стало відомо, що спірна квартира належала останній на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, не спростовує викладеного вище обґрунтування про відсутність підстав для визнання права власності за набувальною давністю.

Крім того, до участі у справі у якості відповідача не залучена відповідна міська рада, яка у спірних правовідносин діє в інтересах територіальної громади, враховуючи, що не встановлено наявність спадкоємців за законом чи за заповітом, які б прийняли спадщину після смерті власника спірного житлового приміщення.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова