ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

21 грудня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/1341/21

Головуючий у першій інстанції - Деркач О. Г.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1549/21

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючої - судді Шитченко Н.В.,

суддів Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

із секретарем: Зіньковець О.О.,

позивач: Чернігівська міська рада,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Чернігівської міської ради на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 08 вересня 2021 року у справі за позовом Чернігівської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , про виселення з житла осіб, як таких, що самоправно зайняли житлове приміщення, без надання іншого житла

місце ухвалення судового рішення - м. Чернігів,

час проголошення рішення суду - 16 год. 33 хв,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції - 20 вересня 2021 року.

У С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року Чернігівська міська рада звернулася до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , в якому просила виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з соціального житла за адресою: АДРЕСА_1 , як таких, що самоправно зайняли житлове приміщення, без надання іншого житла.

У мотивування заявлених вимог орган місцевого самоврядування зазначав, що 18 квітня 2019 року виконавчий комітет Чернігівської міської ради прийняв рішення № 163 від 18 квітня 2019 року про розірвання з 15 жовтня 2019 року договору найму соціального житла, укладеного 18 березня 2019 року з ОСОБА_1 (наймачем) у зв`язку з тим, що середньомісячний сукупний дохід наймача квартири з житлового фонду соціального призначення та членів її сім`ї за попередні два роки поспіль з розрахунку на одну особу, змінився і став вищий за величину опосередкованої вартості найму житла та прожиткового мінімуму. Після чого, ОСОБА_1 (наймач), ОСОБА_2 (колишній чоловік наймача) та ОСОБА_3 (син наймача) знято з місця реєстрації на підставі рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 07 листопада 2019 року № 434. Однак, відповідачі продовжують проживати у соціальному житлі. Позивач, посилаючись на положення ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР, ст.ст. 20, 27 Закону України «Про житловий фонд соціального призначення», просив виселити відповідачів без надання іншого жилого приміщення, як таких, що самоправно зайняти жиле приміщення.

Рішенням від 08 вересня 2021 року Новозаводський районний суд м. Чернігова у задоволенні позову відмовив.

В апеляційній скарзі Чернігівська міська рада, вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним і необґрунтованим, просить його скасувати і прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не врахував, що на момент звернення до суду строк дії договору найму соціального житла від 18 березня 2016 року № 6 закінчився і його дія не продовжена, тому позивач заявив лише вимогу про виселення відповідачів із соціального житла з підстав, передбачених п. 2 ч. 2 ст. 27 Закону України «Про житловий фонд соціального призначення».

Наголошує на тому, що суд не надав належної правової оцінки доводам, що стали підставою для звернення з даним позовом, зокрема, підвищення доходів наймача до рівня, який дозволяє укласти договір найму іншого жилого приміщення, яке не належить до житлового фонду соціального призначення, що відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 27 Закону України «Про житловий фонд соціального призначення» є однією із підстав для виселення із соціального житла без надання іншого житла.

У наданому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє як законний представник малолітнього ОСОБА_3 , вважаючи оскаржуване рішення ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, судове рішення без змін. Доводи відзиву зводяться до того, що виконавчий комітет Чернігівської міської ради видав ОСОБА_1 ордер, на підставі якого вона вселилася в жиле приміщення. Під час вселення жодних договорів сторонами не укладалось. Позивач на підставі ст. 59 ЖК УРСР не звертався до суду про визнання ордера на жиле приміщення недійсним. 18 березня 2019 року ОСОБА_1 підписала договір найму соціального житла, який не був підставою вселення в займане приміщення, як того вимагає ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житловий фонд соціального призначення».

У наданому відзиві ОСОБА_2 , який діє як законний представник малолітнього ОСОБА_3 , просить залишити апеляційну скаргу Чернігівської міської ради без задоволення, а судове рішення суду першої інстанції без змін. Доводи відзиву зводяться до того, що ОСОБА_1 отримала ордер на житлове приміщення № 31 від 24 лютого 2014 року за адресою: АДРЕСА_1 . Після реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 зареєструвався у кімнаті, як член сім`ї наймача. Просить звернути увагу на те, що договір найму підписаний 18 березня 2019 року, а ОСОБА_3 і малолітній син ОСОБА_3 реєструвалися у помешканні на підставі ордеру, а не договору найму.

Ухвалою від 12 листопада 2021 року Чернігівський апеляційний суд призначив до розгляду дану цивільну справу у відкритому судовому засіданні на 09 год. 00 хв. 21 грудня 2021 року з повідомленням учасників справи (а.с. 231).

20 грудня 2021 року на електронну адресу суду скеровано клопотання Управління (служби) у справах дітей Чернігівської міської ради про розгляд справи без їх представника.

20 грудня 2021 року до суду надійшло клопотання від представника Чернігівської міської ради Мурзенок К.В. про відкладення розгляду даної справи, у зв`язку з неможливістю забезпечити участь представників з поважних причин. У клопотанні зазначено, що представник ОСОБА_4 о 08 год. 30 хв. 21 грудня 2021 року приймає участь в Деснянському районному суді м. Чернігова у розгляді іншої справи. Інший представник Чернігівської міської ради Католик М.А. о 09 год. 00 хв. 21 грудня 2021 року є доповідачем на позачерговому засіданні виконавчого комітету.

На думку колегії суддів, зазначене клопотання не підлягає задоволенню, виходячи з такого. З наданого представником позивача витягу з сайта «Судова влада» вбачається, що в Деснянському районному суді м. Чернігова о 9.00 год. 21 грудня 2021 року призначено слухання справи за участю Чернігівської міської ради, проте, жодних даних про те, що саме ОСОБА_4 представлятиме в ній інтереси органу місцевого самоврядування, апеляційному суду не надано.

З виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що Чернігівська міська рада є юридичною особою, від імені якої можуть вчиняти дії певні особи, у тому числі діють виключно в судах України 7 осіб (а.с. 8-9). В ході розгляду даної справи судом першої інстанції, крім представників ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , брав участь і інший представник позивача - ОСОБА_6 , що підтверджується відповідним протоколом судового засідання (а.с. 130-132). Зважаючи на те, що Чернігівська міська рада є юридичною особою зі штатом працівників, які наділені правом представляти позивача в судах України, колегія суддів приходить до висновку, що міська рада не була позбавлена можливості направити в судове засідання інших представників, крім ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а отже, причини зазначені позивачем, як підстава для відкладення розгляду справи, не є поважними.

За змістом ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Отже, апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності представника Чернігівської міської ради.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

За правилами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову Чернігівської міської ради, суд першої інстанції виходив з того, що розірвання наймодавцем договору найму соціального житла у спосіб, що суперечить положенням Закону України «Про житловий фонд соціального призначення», не створює юридичних наслідків, зумовлених його розірванням, визначених цим же Законом.

Суд апеляційної інстанції погоджується з наведеним висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 17 лютого 2014 року № 37, за пропозицією наглядової ради у сфері розподілу соціального житла від 11 лютого 2014 року та клопотанням Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 лютого 2014 року, ОСОБА_1 виділено кімнату АДРЕСА_1 , якому надано статус соціального житла (а.с. 15-16, 31).

24 лютого 2014 року ОСОБА_1 видано ордер на жиле приміщення № НОМЕР_1 на право зайняття однієї кімнати АДРЕСА_1 .

Як встановлено районним судом та не оспорювалося позивачем, на підставі наведеного ордеру ОСОБА_1 вселилась до кімнати АДРЕСА_1 та проживала в ній.

Відповідно до довідки ТОВ «Майас сілтумс» від 18 травня 2018 року № 285, виданої житлово-експлуатаційною дільницею, у кімнату АДРЕСА_1 , зареєструвалися наступні особи: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (наймач), дата реєстрації 26 лютого 2014 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (на момент реєстрації - чоловік наймача, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 02 жовтня 2014 року (а.с. 24), дата реєстрації - 14 жовтня 2014 року; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (син наймача, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 05 лютого 2015 року (а.с. 27), дата реєстрації - 10 лютого 2015 року. (а.с. 28 - 30)

18 березня 2019 року виконавчий комітет Чернігівської міської ради (наймодавець) та ОСОБА_1 (наймач) на підставі рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 17 лютого 2014 року № 37, уклали Договір найму соціального житла №6 від 18 березня 2019 року, який був підписаний наймодавцем та наймачем (а.с. 112 - 115).

Як вбачається з інформаційної довідки відділу квартирного обліку та приватизації житлового фонду, в ході проведеної перевірки наглядовою радою було встановлено, що середньомісячний сукупний дохід сім`ї у складі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за 2017 та 2018 роки перевищує величину опосередкованої вартості найму житла в місті Чернігові та прожитковий мінімум (деталізована інформація щодо співвідношення опосередкованої вартості найму житла в місті Чернігові, прожиткового мінімуму і доходів членів сім`ї ОСОБА_1 за 2017 і 2018 роки міститься в інформаційній довідці, наданій відділом квартирного обліку та приватизації житлового фонду Чернігівської міської ради №18/2021/1 - 10 від 04.02.2021 року, а інформація про доходи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтверджується доказами в справі (а.с. 10, 32 - 38, 117 - 121).

Виконавчим комітетом Чернігівської міської ради за пропозицією наглядової ради в сфері розподілу соціального житла прийнято рішення № 163 від 18 квітня 2019 року - розірвати з 15 жовтня 2019 року договір найму соціального житла відповідно до пунктів 5, 6, 7 статті 20 розділу III Закону України «Про житловий фонд соціального призначення» у зв`язку із тим, що середньомісячний сукупний дохід наймача квартири з житлового фонду соціального призначення та членів його сім`ї за попередні два роки поспіль з розрахунку на одну особу змінився і став вищий за величину опосередкованої вартості найму житла та прожиткового мінімуму (а.с. 14, 43 - 46).

07 листопада 2019 року виконавчий комітет Чернігівської міської ради прийняв рішення №434, відповідно до якого було скасовано підпункт 9.1. пункту 9 рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 17 лютого 2014 року №37 щодо виділення кімнати № 9 житловою площею 17,1 кв.м. по АДРЕСА_3 , що має статус соціального житла, ОСОБА_1 , у зв`язку з розірванням договору найму соціального житла 15 жовтня 2019 року та тим, що середньомісячний сукупний дохід наймача квартири житлового фонду соціального призначення та членів його сім`ї за попередні два роки поспіль з розрахунку на одну особу змінився і став вищий за величину опосередкованої вартості найму житла в даному населеному пункті та прожиткового мінімуму, а Управлінню адміністративних послуг Чернігівської міської ради доручено зняти ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з реєстрації за зазначеною адресою (а.с. 47 - 51, 122 ).

Як свідчить лист Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 25 листопада 2019 року № 0905/5757, на виконання рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 07 листопада 2019 року № 434, 08 листопада 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 знято з реєстрації місця проживання по АДРЕСА_1 , у зв`язку з розірванням договору найму соціального житла. (а.с. 42)

Звернувшись з позовом про виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з соціального житла, як таких, що самоправно зайняли житлове приміщення, без надання іншого житла, Чернігівська міська рада указувала на те, що не зважаючи на факт розірвання з відповідачами договору найму соціального житла і зняття їх з реєстрації, вони продовжують у ньому проживати без належних на те правових підстав.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

У відповідності до приписів ст.ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житловий фонд соціального призначення» соціальне житло - житло всіх форм власності (крім соціальних гуртожитків) із житлового фонду соціального призначення, що безоплатно надається громадянам України, які потребують соціального захисту, на підставі договору найму на певний строк.

Частина 1 статті 20 Закону України «Про житловий фонд соціального призначення» безпосередньо визначає, що підставою для заселення житла із житлового фонду соціального призначення є договір найму соціального житла.

Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 27 Закону України «Про житловий фонд соціального призначення» підставами для розірвання, договору найму соціального житла та виселення із соціального житла без надання іншого житла є, зокрема, підвищення доходів наймача, до рівня, який дозволяє укласти договір найму іншого жилого приміщення, що не належить до житлового фонду соціального призначення.

Як закріплено у ч. 6 ст. 20 Закону України «Про житловий фонд соціального призначення» у разі якщо середньомісячний сукупний дохід наймача квартири або садибного (одноквартирного) жилого будинку з житлового фонду соціального призначення та членів його сім`ї за попередні два роки поспіль з розрахунку на одну особу змінився і став вищий за величину опосередкованої вартості найму житла в даному населеному пункті, передбачену пунктом «б» частини другої статті 10 цього Закону, та прожитковий мінімум, така зміна є підставою для розірвання договору найму соціального житла.

Частина 7 статті 20 Закону України «Про житловий фонд соціального призначення» також визначає, що у разі розірвання договору найму соціального житла наймач та члени його сім`ї, які проживають разом з ним, зобов`язані протягом трьох місяців з дня розірвання такого договору добровільно звільнити надане жиле приміщення. У разі незгоди добровільно звільнити жиле приміщення наймач та члени його сім`ї можуть бути виселені за рішенням суду. Частиною 1 статті 27 вказаного Закону також визначено, що примусове виселення наймача соціального житла без надання іншого житла здійснюється виключно за рішенням суду.

Згідно ч. 9 ст. 20 вищезгаданого Закону, договір найму соціального житла може бути розірваний на вимогу наймача. На вимогу наймодавця договір найму соціального житла може бути розірваний лише за рішенням суду.

За положеннями п. 6.2 укладеного між сторонами Договору № 6 найму соціального житла від 18 березня 2019 року його може бути розірвано в будь-який час за згодою сторін або за рішенням суду. Пунктом 6. 4 договору визначено, що примусове розірвання договору здійснюється виключно за рішенням суду (а.с 112-115).

За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Зважаючи на вищенаведені норми та дослідивши обставини справи в сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що районний суд обгрунтовано відмовив у задоволенні позову про виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з соціального житла, як таких, що самоправно зайняли житлове приміщення, без надання іншого житла.

За матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 виділено кімнату АДРЕСА_1 , якому надано статус соціального житла, на підставі рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 17 лютого 2014 року № 37.

24 лютого 2014 року ОСОБА_1 отримала ордер на жиле приміщення № 31 на право зайняття однієї кімнати, на підставі якого остання вселилася і проживає у кімнаті. Наведений ордер є чинним, підстави вселення відповідачки до житла не оспорювались.

З 26 лютого 2014 року ОСОБА_1 зареєстровано у кімнаті АДРЕСА_1 , з 14 жовтня 2014 року - ОСОБА_2 (на момент реєстрації чоловік наймача), з 10 лютого 2015 року - ОСОБА_3 (син наймача), в якій вони проживають на даний час, іншого житла не мають.

18 березня 2019 року виконавчий комітет Чернігівської міської ради та ОСОБА_1 уклали договір найму соціального житла №6, який на підставі рішення від 18 квітня 2019 року № 163 розірвано відповідно до пунктів 5, 6, 7 статті 20 розділу III Закону України «Про житловий фонд соціального призначення», у зв`язку із тим, що середньомісячний сукупний дохід наймача квартири з житлового фонду соціального призначення та членів його сім`ї за попередні два роки поспіль з розрахунку на одну особу змінився і став вищий за величину опосередкованої вартості найму житла та прожиткового мінімуму.

Наведені обставини дають колегії суддів підстави вважати обгрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що розірвання наймодавцем договору найму соціального житла суперечить положенням ч. 9 ст. 20 Закону України «Про житловий фонд соціального призначення», за яким такий договір може бути розірваний тільки на вимогу наймача. На вимогу наймодавця договір найму соціального житла може бути розірваний лише за рішенням суду, однак з такими вимогами позивач не звертався, а заявлені вимоги мотивував саме тим, що укладений 18 березня 2019 року договір найму соціального житла № 6 розірвано на підставі рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради.

Розірвання договору найму соціального житла в односторонньому порядку позивачем суперечить також умовам цього договору, за якими розірвання договору у примусовому порядку відбувається лише за рішенням суду. Отже, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що розірвання наймодавцем договору найму соціального житла у спосіб, що суперечить закону та умовам укладеного між сторонами договору, не створює юридичних наслідків, зумовлених його розірванням.

Доводи апеляційної скарги про те, що на момент звернення до суду строк дії договору найму соціального житла від 18 березня 2016 року № 6 закінчився і його дія не продовжена, а позивач заявив лише вимогу про виселення відповідачів із соціального житла з підстав, передбачених п. 2 ч. 2 ст. 27 Закону України «Про житловий фонд соціального призначення», не заслуговують на увагу апеляційного суду. Так, підставами для виселення відповідачів без надання іншого житла Чернігівська міська рада зазначала саме розірвання договору найму соціального житла на вимогу наймодавця. Як наведено вище, стороною позивача відповідного порядку щодо його розірвання дотримано не було, оскільки відповідне судове рішенням відсутнє, отже доводи органу місцевого самоврядування про припинення строку дії договору правового значення для правильного вирішення спору не мають.

Колегія суддів вважає слушними доводи сторони відповідачів про те, що ОСОБА_1 вселилася до кімнати АДРЕСА_1 на підставі ордеру на жиле приміщення № 31 від 24 лютого 2014 року, а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - як члени сім`ї наймача, а отже відсутні правові підстави вважати їх такими, що самоправно зайняли жиле приміщення і можуть бути виселені на підставі ч. 3 ст. 116 ЖК України без надання їм іншого жилого приміщення.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Поняття «майно» у ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц сформулювала правову позицію, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції.

Апеляційний суд констатує, що «нагальної суспільної необхідності» для втручання у право ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_3 на житло шляхом їх виселення без надання іншого житла в ході розгляду даної справи не встановлено.

Перевіряючи законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів приходить до висновку, що висновок суду про відмову в задоволенні позову є законним, а наведені в апеляційній скарзі доводи - необґрунтованими. При цьому, судом першої інстанції всебічно, повно й об`єктивно з`ясовано обставини справи та надано їм належну оцінку.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Чернігівської міської ради залишити без задоволення, а рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 08 вересня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 грудня 2021 року.

Головуючий: Судді: