ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: №22-ц/819/1757/21 Доповідач Кутурланова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2021 року Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кутурланової О.В.,

суддів: Майданіка В.В.,

Орловської Н.В.,

секретар судового засідання Юськів І.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області у складі судді Войцеховської Я.В. від 29 липня 2021 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Суворовського районного відділу державної виконавчої служби у м.Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), стягувач: Публічне акціонерне товариство «Фідобанк»,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на бездіяльність Суворовського районного відділу державної виконавчої служби у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Скарга мотивована тим, що на виконанні Суворовського районного відділу державної виконавчої служби у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-3157, виданого 05.11.2010 року Суворовським районним судом м.Херсона про стягнення з неї боргу на користь ПАТ «Ерсте-банк».

16.11.2010 року в ході проведення виконавчих дій державним виконавцем ВДВС Суворовського РУЮ у м.Херсоні винесено постанову про накладення арешту на майно боржника.

07.03.2012 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу з підстав відсутності у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, проте накладений арешт на майно не знятий.

Посилаючись на те, що листом від 06.07.2021 року ВДВС повідомило про неможливість зняття арешту, вона змушена звернутися з даною скаргою та просила суд:

-визнати неправомірною бездіяльність Суворовського районного ВДВС у м.Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо не зняття арешту з нерухомого майна боржника;

-зобов`язати Суворовський районний ВДВС у м.Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) зняти арешт з нерухомого майна ОСОБА_1 за ардесою: АДРЕСА_1 , накладений постановою державного виконавця від 16.11.2010 року,

- виключити відомості з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо арешту.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 29 липня 2021 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали суду, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просила ухвалу суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги скарги у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу Суворовський ВДВС у м.Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) посилаючись на безпідставність та невідповідність вимогам законодавства доводів апеляційної скарги, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції повністю відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовлячи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що арешт на майно боржника у виконавчому провадженні накладено державним виконавцем в інтересах стягувача на виконання рішення суду, яке до теперішнього часу не виконано. Закриття виконавчого провадження на підставі пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (відсутність у боржника майна) не передбачало скасування арешту, оскільки стягувач має право повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом визначених законом строків, а також у разі їх пропуску з поважних причин заявити клопотання про їх поновлення. Оскільки відомостей про виконання рішення суду та сплату виконавчого збору заявником не надано державному виконавцю, відсутні підстави вважати неправомірною його відмову скасувати арешт з майна боржника.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, на виконанні Суворовського районного відділу державної виконавчої служби у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебувало виконавче провадження № 22616930, відкрите 16.11.2010 року з примусового виконання виконавчого листа № 2-3157, виданого 05.11.2010 року Суворовським районним судом м.Херсона про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ерсте-банк» боргу в загальному розмірі 262 036,18 грн.

Згідно інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 09 вересня 2020 року № 223253815 на підставі постанови про накладення арешту на майно боржника б/н від 16 листопада 2010 року, винесеної ВДВС Суворовського РУЮ у м.Херсоні 19 листопада 2010 року реєстратором Херсонської філії державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України зареєстровано обтяження на все майно боржника ОСОБА_1 (а.с.7-8).

З відповіді Суворовського районного відділу державної виконавчої служби у м. Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), наданої у відповідь на заяву ОСОБА_1 вбачається, що у зазначеному відділі державної виконавчої служби перебували:

-виконавче провадження №22616930 з примусового виконання виконавчого листа №2-3157, виданого 05.11.2010 року Суворовським районним судом м. Херсона про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ерсте-банк» боргу у розмірі 261 429,51 грн.;

-виконавче провадження №22616090 з примусового виконання виконавчого листа №2-3157, виданого 05.11.2010 року Суворовським районним судом м. Херсона про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ерсте-банк» боргу у розмірі 566,67 грн.;

-виконавче провадження №22615115 з примусового виконання виконавчого листа №2-3157, виданого 05.11.2010 року Суворовським районним судом м. Херсона про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ерсте-банк» боргу у розмірі 40,00 грн.

16.11.2010 року в ході проведення виконавчих дій державним виконавцем винесено постанову про накладення арешту на майно боржника.

07.03.2012 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу відповідно до вимог п.2 ч.1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» (відсутність майна у боржника) (а.с.10).

Відповідно до ч.1 ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно п.2 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

За положеннями ст.37 вказаного закону виконавчий документ повертається стягувачу, якщо:

1) стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа;

2) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними;

3) стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення;

4) стягувач перешкоджає проведенню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат виконавчого провадження, передбачене статтею 43 цього Закону, незважаючи на попередження виконавця про повернення йому виконавчого документа;

5) у результаті вжитих виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, про відібрання дитини, а також виконавчі документи, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані без участі боржника);

6) у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом повинен передати стягувачу в натурі;

7) боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку із втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи транспортні засоби боржника, розшук яких здійснювався поліцією, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку;

8) відстрочка виконання рішення, надана судом, яким постановлено рішення, не закінчилася;

9) законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення;

10) відсутня його згода на заміщення приватного виконавця у випадках, передбачених Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів";

11) запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру.

Частиною 3 ст. 37 вказаного Закону також передбачено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1,3,11 частини першої цієї статті арешт з майна знімається.

З огляду на викладене, законодавством передбачені випадки, коли державний виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника у зв`язку з поверненням виконавчого документа стягувачу.

Згідно з частиною першою статті 40 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Аналогічна за змістом норма міститься у статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час повернення виконавчого документа стягувачеві).

Частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначено підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;

9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону;

10) отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності".

Судом встановлено, що у виконавчих провадженнях №22616930, №22616090, №22615115 відносно ОСОБА_1 заборгованість перед стягувачем не погашена, інших підстав для зняття арешту, визначених статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» немає.

Сам лише факт повернення виконавчого листа стягувачу з підстав відсутності на момент повернення у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення не є підставою для зняття арешту з майна та коштів боржника відповідно до вимог законодавства.

Норми ст.39 ЗУ «Про виконавче провадження» також містять вичерпний перелік закінчення виконавчого провадження, серед яких та обставина, що виконавчий документ повернуто з підстав відсутності у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення не є закінченням виконавчого провадження та не є підставою для зняття арешту.

У постанові Верховного Суду від 16.03.2020 року у справі №137/1649/17 зазначено, що повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для закінчення провадження, а зняття арешту з майна боржника законодавець пов`язує саме з закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу.

Аналогічна правова позиція висвітлена у постановах Верховного Суду від 06.03.2019 року у справі №263/81468/17, від 04.03.2020 року у справі №127/2-1421/09.

Приймаючи до уваги викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні скарги, оскільки доводи скаржника щодо неправомірності бездіяльності державної виконавчої служби не знайшли свого підтвердження в ході розгляду скарги.

Інші доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновками суду, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала Херсонського міського суду Херсонської області від 29 липня 2021року є законною та обгрунтованою, судом повністю досліджені усі обставини справи та надана їм належна оцінка, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 29 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 01.12.2021 року.

Головуючий О.В. Кутурланова

Судді: В.В. Майданік

Н.В. Орловська