ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2021 року

м. Харків

справа №641/2889/20

провадження №22-ц/818/4825/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Котелевець А.В., Пилипчук Н.П.,

сторони справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія "Укртехносфера",

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Укртехносфера" на заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 9 листопада 2020 року, постановлене у складі судді Фанда О.А.,

УСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія Укртехносфера», (далі ТОВ «БК Укртехносфера», Товариство), яким просив суд стягнути з відповідача на його користь невиплачену заробітну плату на день звільнеення у розмірі 79000 грн. Та суму середнього заробітку за час затримки розрахунку до звернення до суду з позовом 38000 грн., а також судові витрати в розмірі 1200 грн

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 працював на посаді головного механіка з 03.03.2014 по 08.07.2019. Відповідно до наказу від 08.07.2019 №20-к позивача було звільнено з посади за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, у зв`язку із виходом на пенсію. На час звільнення існувала заборгованість по виплаті заробітної плати за період з 03.03.2014 по 08.07.2019 в сумі 79000 грн., яка не була виплачена в день звільнення. Вважає, що у зв`язку із тривалою затримкою та невиплатою у встановлені законом строки заробітної плати наявні достатні підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки до звернення до суду з позовом.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18.06.2020 задоволено клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів. Витребувано у ТОВ «БК Укртехносфера» довідку про нараховану, але не виплачену заробітну плату на день звільнення позивача, довідку про середню заробітну плату ОСОБА_1 , довідку про заробітну плату ОСОБА_1 за останні два місяці, що передували звільненню. Роз`яснено, що докази необхідно подати суду до 10.07.2020.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15.09.2020 задоволено клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів. Витребувано у ТОВ «БК Укртехносфера» довідку про нараховану, але не виплачену заробітну плату на день звільнення позивача. Роз`яснено, що докази необхідно подати до суду до 15.10.2020.

Зазначені ухвали суду відповідачем виконані не були, докази не надані.

Обізнаність відповідача про необхідніть подання до суду доказів підтверджується заявою Товариства від 03.11.2020 про продовження процесуальних строків для виконання ухвали від 18.06.2020 до кінця дії карантину (а.с. 55-57).

Заява обгрунтована тим, що в зв`язку з введенням на території України карантину у Товаристві були запроваджені карантинні заходи; єдиний представник відповідача директор, є особою старше 70 років, в зв`язку з чим щодо нього був впроваджений режим самоізоляції.

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 9 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ТОВ «БК Укртехносфера» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з 03.03.2014 по 08.07.2019 у розмірі 79000 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 38000 грн., витрати на правничу (правову) допомогу у розмірі 1200 грн., судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 840,80 грн., всього 119040,80 грн. Допущено негайне виконання рішення в частині присудження стягнення заборгованості по заробітній платі, але не більш ніж за один місяць.

Рішення суду мотивоване тим, що судом встановлено, що при звільненні позивача з роботи з ним не були проведені всі розрахунки. Відповідачем не надані відомості щодо середньомісячної заробітної плати позивача та інших відомостей для її розрахунку. Тяжке фінансове положення підприємства не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов`язку сплатити зазначені кошти позивачу. На підставі викладеного суд дыйшов висновку, що підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього (середноденного) заробітку в межах заявлених позовних вимог за період з 03.03.2014 по 08.07.2019 у розмірі 38000 грн. На підтвердження виконання адвокатом умов договору про надання правових послуг до позовної заяви додано договір про надання правової допомоги №5 від 19.03.2020, акт виконаних робіт до договору №5 від 19.03.2020, квитанція №2 про сплату правової допомоги від 19.03.2020. Дослідивши матеріали справи щодо розміру витрат на оплату послуг адвоката суд вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати, повёязані з правничою допомогою адвоката в розмірі 1200 грн.

04.03.2021 ТОВ «БК Укртехносфера» звернулось до суду із заявою про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення та про його перегляд.

Заява обгрунтована тим, що про існування вказаної справи віповідачу стало відомо 02.03.2021, під час ознайомлення з матеріалами справи, в тому числі з текстом рішення. Відповідач не отримував рішення суду від 09.11.2020. Крім того зазначив, що єдиним представником відповідача в особі директора є людина старше 70 років, яка є в зоні ризику зараження Сovid-19,тому він перебував на самоізоляції. Судом не були досліджені всі докази, що призвело до порушення прав відповідача; при ухваленні заочного рішення не було враховано, що позивачем не надано розрахунку суми середнього заробітку та сума заборгованості підприємства перед ОСОБА_1 є іншою, ніж стягнута судом.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19.04.2021 поновлено ТОВ «БК Укртехносфера» строк на подання заяви про перегляд заочного рішення. В задоволенні заяви про перегляд заочного рішення відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що доводи відповідача про те, що заборгованість перед ОСОБА_1 станом на момент ухвалення рішення від 09.11.2020 становила 68352,03 грн. (без податків), не можуть бути підставою для перегляду заочного рішення. Відповідач до суду неодноразово не з`являвся, правом подачі відзиву не скористався. Отримавши ухвали суду про витребування доказів, відповідачем вони виконані не були, та не надано до суду витребувані документи.

Не погодившись з заочним рішенням суду ТОВ «БК Укртехносфера» подало апеляційну скаргу, якою просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що судом відповідачу не направлялись копії ані заочного рішення, ані ухвали про відмову у його перегляді. При винесенні заочного рішення суд неправильно застосував норми матеріального та процесуального права та неповно з`ясував обставини справи. Відповідач не мав можливості взяти особисту участь у судових засіданнях через запроваджені карантинні заходи. При цьому єдиним представником Товариства є його директор, старше 70 років, який в зв`язку з існуванням через це підвищеного рівня небезпеки зареження коронавірусною інфекцією перебував на самоізоляцій. Однак суд ці обставини не врахував, хоча відповідачем неодноразово подавались до суду заяви про продовження процесуальних строків з викладенням указаних обставин. Також судом не була розглянута заява відповідача про продовження процесуальних строків, що свідчить про те, що судом не з`ясовано повно та об`єктивно обставини справи та не дотримано прав та обов`язків відповідача. При цьому, згідно наказу від 12.03.2020 на Товаристві були запроваджені карантинні заходи, а директор знаходився на самоізоляції та не міг бути присутнім в судових засіданнях, повідомити суд про свої заперечення, надати витребувані судом довідки або відзив на позовну заяву.

Також зазначає, що судом не прийнято до уваги довідку № 345 від 03.03.2021 про те, що станом на 01.03.2021 заборгованість із заробітної плати перед позивачем складає 68352,03 грн. В матеріалах справи міститься довідка з Слобожанського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова про нараховану суму заробітку для нарахування пенсії та про сплату страхових внесків позивачу за період з 2012 по 2019 роки, однак в ній указано декілька підприємств, на яких працював позивач, та сума заробітної плати вказана загальна. З указаної довідки неможливо розрахувати заборгованість відповідача із заробітної плати, оскільки вона тільки підтверджує сплату відповідачем страхових внесків та нарахування заробітної плати. Дійсну заборгованість можна встановити з довідки №345 від 03.03.2021 та оборотно-сальдової відомості по рахунку 661 станом на 01.03.2021, за якими розмір заборгованості із заробітної плати перед позивачем складає 68352,03 грн. (без податків). Однак це не було враховано судом першої інстанції, внаслідок чого висновки, викладені в оскаржуваному рішенні, не відповідають дійсним обставинам справи.

Також апелянт не погоджується з висновком суду щодо стягнення з нього на користь позивача витрат на правничу допомогу, вважаючи, що надані позивачем Акт виконаних робіт та квитанція №2 не є належними та допустимими доказами понесених витрат на правничу допомогу.

Апелянт вважає, що при визначені розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, судом не застосовано принцип співмірності. Позивачем не надано розрахунку заявленої суми середнього заробітку, та невірно вказано період з 03.03.2014 по 08.07.2019. Судом цей факт не перевірено.

Крім того вказує, що судом не зазначено, чи повинна визначена до стягнення сума бути сплачена відповідачем з врахуванням податків та обов`язкових платежів. Згідно наданої відповідачем довідки № 345 заборгованість із заробітної плати перед позивачем обчислена без врахування цих зборів. Задля уникнення подвійного оподаткування при виконанні рішення суду необхідною є вказівка, що сума, яка підлягає стягненню, повинна бути сплачена відповідачем саме з врахуванням податків та обов`язкових платежів. На підставі викладеного апелянт вважає, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення не дослідив усі матеріали справи, не надав правової оцінки доказам у їх сукупності, не застосував ті норми матеріального права, які регулюють дане питання. Обставини справи, на які посилається суд, є недоведеними, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, рішення винесене з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права і підлягає скасуванню.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що 03.03.2014 ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до ТОВ «БК Укртехносфера» на посаду головного механіка на підставі наказу №11-к від 03.03.2014.

08.07.2019 ОСОБА_1 звільнений з роботи за ст. 38 Кодексу законів про працю (далі КЗпП) України за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію на підставі наказу №20-к від 08.07.2019.

Викладене підтверджується записами у трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 (а.с. 6).

Згідно відповіді Управління з питань праці Головного управління держпраці у Харківській області від 22.10.2019 №К-1124/К-1133/02.02/12-08/ НОМЕР_2 , наданої на звернення ОСОБА_1 , позивач звертався до Управління щодо можливого порушення законодавства про працю адміністрацією ТОВ «БК Укртехносфера». ГУ Держпраці у жовтні 2019 року було здійснено спробу проведення заходу державного контролю у формі інспекційного відвідування ТОВ «БК Укртехносфера». У зв`язку зі створенням перешкод у діяльності інспектора праці, а саме ненадання інспектору доступу до приміщення Товариства, на адресу місцезнаходження юридичної особи було направлено акт про неможливість проведення інспекційного відвідування та вимогу про надання документів, необхідних для проведення заходу державного контролю у формі інспекційного відвідування з питань додержання законодавства про працю. Указана вимога виконана не була, документи не надано, чим створено перешкоди у діяльності інспектора праці (а.с. 13).

Приписами ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно зі ст. 24 Закону України «Про оплату праці», ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч. 3 ст. 15 Закону України «Про оплату праці», ч. 5 ст. 97 КЗпП України оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості (ч. 6 ст. 24 Закону України «Про оплату праці»).

За правилом ст. 110 КзПП України при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проаналізувавши зміст ч. 2 ст. 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Матеріали справи містять виписку, надану Пенсійним фондом України від 28.08.2020 (а.с. 47), яка містить відомості щодо нарахувань заробітної плати, що були здійснені ОСОБА_1 в період 2012-2019 рр. Однак, з указаної виписки вбачається, що протягом зазначеного періоду заробітна плата нараховувалась позивачу не лише ТОВ «БК Укртехносфера». Крім того, зазначена виписка містить відомості лише щодо нарахованої заробітної плати, з неї не вбачається можливим достовірно встановити, в якому обсязі нарахована заробітна плата була фактично виплачена позивачу відповідачем, а в якому утворилась заборгованість.

Інших доказів, які б давали можливість встановити зазначені обставини, що є суттєвими для правильного вирішення справи, матеріали справи на час ухвалення судом першої інстанції заочного рішення не містили.

До заяви про перегляд заочного рішення по справі відповідачем була долучена довідка №345 від 03.03.2021, з якої вбачається, що заборгованість ТОВ «БК Укртехносфера» по заробітній платі перед ОСОБА_1 на 01.03.2021 складає 68352,03 грн. (а.с. 81); а також оборотно-сальдову відомість ТОВ «БК Укртехносфера» по рахунку 661 щодо ОСОБА_1 за січень 2021 року, сформовану 03.03.2021, з якої вбачається, що за період з 01.05.2016 по 01.07.2019 за Товариством утворилась заборгованість перед ОСОБА_1 з виплати заробітної плати в загальному розмірі 68352,03 грн. (а.с. 82).

Відповідно до частини 3 статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення п. 6 ч. 2 статті 356, частин 1-3 статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини 1 статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Відповідний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 13.01.2021 по справі №264/949/19 (провадження № 61-16692св19).

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підставі викладеного, враховуючи, що зазначені довідка і оборотно-сальдова відомість мають виключне значення для правильного вирішення справи, інші докази, що містяться в матеріалах справи, не дають можливості дійти висновку щодо розміру заборгованості із заробітної плати, що утворилась за відповідачем перед позивачем, колегія суддів вважає за можливе прийняти докази, надані ТОВ «БК Укртехносфера» після закінчення розгляду справи судом першої інстанції, а саме: довідку №345 від 03.03.2021 і оборотно-сальдову відомість ТОВ «БК Укртехносфера» по рахунку 661 щодо ОСОБА_1 за січень 2021 року, сформовану 03.03.2021, згідно яких заборгованість відповідача по заробітній платі перед ОСОБА_1 на 01.03.2021 складає 68352,03 грн.

При цьому, посилання апелянта на неврахування судом першої інстанції указаних доказів як на підставу для скасування оскаржуваного заочного рішення є необгрунтованим і колегією суддів до уваги не приймається, оскільки зазначені документи були подані відповідачем до суду першої інстанції вже після ухвалення ним рішення по суті справи, а отже і не могли бути враховані судом з причини їх фізичної відсутності. Колегія суддів звертає увагу, що в належний час відповідні ухвали суду про витребування цих доказів відповідачем виконані не були, а отже, суд діяв у повній відповідності з вимогами закону.

Так, згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Згідно статті 84 ЦПК України, уразі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.

На підставі викладеного, враховуючи докази, які в порушення встановленого порядку не були подані відповідачем до суду першої інстанції, однак прийняті судом апеляційної інстанції як такі, що мають виключне значення для правильного вирішення справи,колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність за відповідачем заборгованості по заробітній платі перед позивачем за період його праці у ТОВ «БК Укртехносфера» у 2014-2019 рр., однак визначає її розмір в сумі 68352,03 грн.

Відповідно до положень ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною 1 ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до абз. 1 п. 20, п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 р. Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії.

Відповідно до абз. 3 п. 2, п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995, (далі Порядок) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до змісту п.п. 3, 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовикаи; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються, зокрема, одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо), компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати. При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

З матеріалів справи, а саме виписки Пенсійного фонду України від 28.08.2020 (а.с. 47) вбачається, що за травень 2019 року позивачу відповідачем нарахована заробітна плата в розмірі 4173 грн., за червень 2019 року 3150,12 грн.

При цьому, заробітна плата за ці місяці нарахована без здійснення відрахування Єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Кількість робочих днів у травні 2019 року становила 21 день, у червні 18 днів.

Матеріали справи не містять доказів, що в травні, червні 2019 року ОСОБА_1 загалом було відпрацьовано менше, аніж 39 робочих днів.

Отже, середньоденна заробітна плата позивача за останні 2 календарні місяці роботи, що передують дню звільнення (08.07.2019) становить 187,77 грн. (4173 грн. за травень 2019 + 3150,12 грн. за червень 2019/ 39 відпрацьованих позивачем днів у травні, червні 2019 разом).

Вказані вище суми визначені у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки та інші обов`язкові платежі, що відповідає Порядку.

Період затримки розрахунку при звільненні становить 338 робочх днів.

Вказане свідчить про те, що розрахована на підставі наведених норм права компенсація працівникові у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні становить 63466,26 грн. (187,77 грн. середньоденна заробітна плата позивача за останні 2 календарні місяці роботи, що передують дню звільнення, х 338 робочий день періоду затримки розрахунку при звільненні).

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Разом із тим встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Колегія суддів враховує, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України не відповідає ознакам заробітної плати, оскільки виплачується не за виконану роботу, а за затримку розрахунків при звільненні. Тому відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним із принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку. Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Аналогічно, звертаючись із вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбачений статтею 117 КЗпП України.

У постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16, та зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду України критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Аналогічний правовий висновок викладено також у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі №761/16407/15-ц, від 15 квітня 2020 року у справі №331/1863/18, від 18 листопада 2020 року у справі №335/4416/18-ц.

У справі, що переглядається, встановивши, що у день звільнення всі належні звільненому працівникові суми виплачені не були, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про наявність правових підстав для стягнення з ТОВ «БК «Укртехносфера»на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. При цьому, при вирішенні питання щодо визначення розміру такого відшкодування, суд першої інстанції визначив його розмір у сумі 38000 грн., в межах заявлених позовних вимог, що відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.

Колегія суддів погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування, враховуючи, що позивач звернувся до суду з цим позовом у квітні 2020 року, тобто через 9 місяців після звільнення з роботи, однак 30.09.2019 і 01.10.2019 він звертався до Головного управління держпраці у Харківській області щодо порушення відповідачем законодавства про працю. Також суд враховує, що позивач був звільнений 08.07.2019, однак станом на день ухвалення рішення судом першої інстанції, протягом 338 робочих днів, відповідач не провів з ним остаточного розрахунку; доказів, які б свідчили, що в цей період відповідачем вживались заходи зі зменшення розміру заборгованості, матеріали справи не містять. Крім того, відповідач всупереч свого процесуального обов`язкуне сприяв суду у встановленні обставин, що мають важливе значення для справи, не надавши на вимогу суду довідку про нараховану, але не виплачену заробітну плату на день звільнення позивача, довідку про його середню заробітну плату та довідку про його заробітну плату за останні два місяці, що передували звільненню. Таких доказів при наявності реальної процесуальної можливості відповідачем під час розгляду справи судом першої інстанції надано не було.

Посилання відповідача на те, що єдиний представник Товариства є особою похилого віку, в зв`язку з чим в період розгляду справи судом першої інстанції перебував на самоізоляції та не мав змоги надати суду витребувані докази, не заслуговують на увагу, оскільки відповідач є юридичною особою; доказів відсутності матеріально-технічної та кадрової можливості надати такі документи під час розгляду справи по суті, відповідачем не надано.

Суд апеляційної інстанції також зауважує, що саме відповідач є власником інформації про бухгалтерський облік на підприємстві, і тому посилання у доводах скарги про неможливість вчасно надати до суду відповідні відомості є безпідставними.

З урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку, що визначена судом першої інстанції сума середнього заробітку позивача за час затримки виплати коштів, належних при звільненні, у розмірі 38000 грн. є обгрунтованою, розумною, справедливою і пропорційною і значно меншою, аніж розмір заборгованості із заробітної плати (68352,03 грн.). Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням встановлених у справі обставин.

Колегія суддів не вбачає підстав для зменшення такої компенсації до суми, яку б працівник міг сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя, оскільки у цій справі дії працівника були добросовісними та не були спрямовані на умисне штучне збільшення розміру компенсаторних виплат.

Згідно з ч. 1 ст. 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Нормами пункту 171.1 статті 171, п. 14.1.180 ст. 14 ПК України, ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» врегульовано порядок утримання податків з будь-яких виплат на користь громадян України.

Верховним Судом у постанові від 18 липня 2018 року по справі № 359/10023/16-ц роз`яснено, що справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що вказує в резолютивній частині рішення.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

В постанові по справі №569/3637/19 від 12 лютого 2020 року (провадження №61-14649св19) Верховний Суд також вказав, що справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає вказану суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Крім того, згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, що містяться у постанові від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в рішенні.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІІ постанови Кабінету Міністрів України від 05 лютого 1995 року №100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Враховуючи, що судом першої інстанції винесено вірне по суті рішення, той факт, що в його резолютивній частині не було зазначено, що стягувана сума визначена без утримання податків та зборів, не може бути підставою для його скасування.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів уважає, що в частині стягнення з ТОВ «БК Укртехносфера» на користь ОСОБА_1 заборгованості із заробітної плати апеляційна скарга ТОВ «БК Укртехносфера» підлягає задоволенню частково. Заочне рішення суду від 09.11.2020 належить змінити, зменшивши суму заборгованості із заробітної плати, що підлягає стягненню з відповідача, до 68352,03 грн.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат колегія суддів виходить з наступного.

Згідно частин 1, 6, 13 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1, пп. 1, 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України від 14 листопада 2019 року №294-IX «Про Державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2020 року встановлений у розмірі 2102 грн.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

При зверненні до суду першої інстанції ОСОБА_1 заявив дві позовні вимоги майнового характеру.

Враховуючи, ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору за вимогу про стягнення заробітної плати, за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ним сплачено судовий збір в розмірі 840,80 грн., що підтверджується квитанцією №n1ff54110m від 06.05.2020 (а.с. 24), позов задоволено частково (90,9% у відсотковому виразі), з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений в суді першої інстанції, в розмірі 764,29 грн.

Апелянт при зверненні до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою сплатив судовий збір у розмірі 1261,20 грн., що підтверджується квитанцією про сплату №45733 від 17.08.2021 (а.с. 150).

Враховуючи, що апеляційну скаргу задоволено частково, на 9,1% у відсотковому виразі, враховуючи також, що рішення суду першої інстанції залишено без змін в частині стягнення середнього заробітку за час затримки у розрахунку і зменшено розмір заборгованості за заробітною платою, ТОВ «БК Укртехносфера» підлягає компенсації 114,77 грн. судового збору в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, сплачені за подання апеляційної скарги щодо вимоги про стягнення невиплаченої заробітної плати.

Стосовно доводів апелянта про ббезпідставн стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу судова колегія зазначає наступне.

Частиною 1 статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до положень частини 1, пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За змістом частин 1-3 статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що до позовної заяви ОСОБА_1 долучено попередній (орієнтовний) розрахунок витрат на правову допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На обґрунтування витрат на правову допомогу позивач надав до суду разом із позовною заявою договір №5 про надання юридичних послуг адвокатом від 19.03.2020 (а.с. 15), згідно п. 1.1 якого адвокат Тирон Л.В. (Виконавець) зобов`язалась надати ОСОБА_1 (Замовник) визначені цим договором юридичні послуги щодо захисту інтересів останнього в загальних судах загальної юрисдикції України з питання стягнення невиплаченої заробітної плати, а Замовник зобов`язався оплатити такі послуги.

Згідно п. 1.2 указаного договору на підтвердження факту надання Виконавцем Замовнику послуг відповідно до умов цього договору складається акт.

Також на підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем долучено попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат від 19.03.2020 за підписами адвоката та позивача (а.с. 16), який складається з: консультації клієнта 1 год., 300 грн.; вивчення документів щодо відносин, які виникли між сторонами спору, 2 год., 200 грн.; підготовка позовної заяви, клопотання, заяви про надання довідки 2 год., 700 грн., а всього 1200 грн; акт виконаних робіт від 19.03.2020 (а.с. 18), яким сторони договору про надання правової допомоги від 19.03.2020 підтвердили виконання в повному обсязі зобов`язань, обумовлених указаним договором та сплату ОСОБА_1 1200 грн. на підставі п. 4.1 договору; квитанцію №2 від 19.03.2020 (а.с. 17) про сплату ОСОБА_1 ОСОБА_2 1200 грн. за консультацію, складання позову, заяви, клопотання у справі про стягнення заробітної плати.

Зазначеними доказами підтверджено понесення позивачем судових витрат при розгляді справи в заявленому ним розмірі, який колегія суддів вважає обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог (90,9% у відсотковому виразі), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1090,80 грн. в якості відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія Укртехносфера» задовольнити частково.

Заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 9 листопада 2020 року змінити в частині розміру заборгованості із заробітної плати, що підлягає стягненню з Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія Укртехносфера» на користь ОСОБА_1 , та судових витрат.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія Укртехносфера» на користь ОСОБА_1 до 68352 (шістдесят вісім тисяч триста п`ятдесят дві) грн. 03 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія Укртехносфера» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 764 (сімсот шістдесят чотири) грн. 29 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія Укртехносфера» на користь ОСОБА_1 1090 (одна тисяча дев`яносто) грн. 80 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Компенсувати Товариству з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія Укртехносфера»114 (сто чотирнадцять) грн. 77 коп. судового збору в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В іншій частині заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 9 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення виготовлений 22 грудня 2021 року.

Головуючий - О.Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Н.П. Пилипчук