Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2021 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді- Якимець О. І.,

за участю секретаря судового засідання Гайдай К.В.,

представник позивачів - ОСОБА_1 ,

представник відповідача - ОСОБА_2 ,

представник третьої особи - Жолак Л.О.,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за позовом ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Гамма-Консалтинг» до ОСОБА_4 , третя особа: Національна рада з питань телебачення та радіомовлення про захист гідності і честі фізичної особи, ділової репутації юридичної особи, про спростування недостовірної інформації,

в с т а н о в и в :

позивачі ОСОБА_3 (далі - позивач-1) та Товариство з обмеженою відповідальністю «Гамма-Консалтинг» (далі - позивач-2) звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 (далі - відповідач) про захист гідності і честі фізичної особи, ділової репутації юридичної особи, про спростування недостовірної інформації, у якому просили суд:

- визнати недостовірною та такою, що принижує честь і гідність, ділову репутацію позивача-1 та ганьбить ділову репутацію позивача-2 інформацію, публічно поширену відповідачем 09 червня 2016 року на засіданні Національної ради з питань телебачення і радіомовлення: «…Що стосується пані директора. Ви сказали, що Ви не будете нічого казати, тому що дорожите колективом і роботою. Так от я хочу Вам що сказати Ви фактично батрачите. Не працює Ваш колектив у вільній демократичній країні у вільному ЗМІ, а Ви батрачите на сього сина ОСОБА_6 і особисто на лідера колишньої Комуністичної партії. Ви не смієте пискнути проти нього жодного слова…», «…Якщо журналіст не здатен на це, він не може опиратися патронові, він мусить змінити професію. Я би на Вашому місці не дорожила таким робочим місцем, тому що це не журналістика, Ви батрачите у колишнього лідера колишньої партії»;

- зобов`язати відповідача з наступного дня з дати набрання рішенням суду в справі законної сили спростувати розповсюджену нею недостовірну інформацію у спосіб, у який така інформація була поширена, а саме: повідомити на наступному засіданні Національної Ради з питань телебачення і радіомовлення, що транслюватиметься в режимі онлайн, що поширена нею інформація стосовно позивача-1 та колективу позивача-2 про те, що позивач-1 та колектив позивача-2 батрачать на лідера колишньої Комуністичної партії, - не відповідає дійсності;

- зобов`язати відповідача з наступного дня з дати набрання рішенням суду в справі законної сили на наступному засіданні Національної Ради з питань телебачення і радіомовлення, що транслюватиметься в режимі онлайн публічно вибачитися перед позивачем-1 та колективом позивача-2;

- визнати інформацію, «... она оборзела», публічно поширену відповідачем щодо позивача-1 23 червня 2016 року на засіданні Національної ради з питань телебачення і радіомовлення такою, що принижує честь і гідність та ганьбить ділову репутацію позивача-1;

- зобов`язати відповідача з наступного дня з дати набрання рішенням суду у справі законної сили на наступному засіданні Національної Ради з питань телебачення і радіомовлення, що транслюватиметься в режимі онлайн публічно вибачитися перед позивачем-1.

Позивачі в обґрунтування позову посилаються на те, що 09 червня 2016 року відповідач поширила недостовірну інформацію та таку, що ганьбить ділову репутацію позивача-2, а також ганьбить честь, гідність та ділову репутацію позивача-1. Зокрема, відповідач після виступу виконавчого директора ТОВ «Гамма-Консалтинг»-позивача-1 зазначила, що: «…Що стосується пані директора. Ви сказали, що Ви не будете нічого казати, тому що дорожите колективом і роботою. Так от я хочу Вам що сказати Ви фактично батрачите. Не працює Ваш колектив у вільній демократичній країні у вільному ЗМІ, а Ви батрачите на сього сина ОСОБА_6 і особисто на лідера колишньої Комуністичної партії. Ви не смієте пискнути проти нього жодного слова…», «…Якщо журналіст не здатен на це, він не може опиратися патронові, він мусить змінити професію. Я би на Вашому місці не дорожила таким робочим місцем, тому ще це не журналістика, Ви батрачите у колишнього лідера колишньої партії».

Крім того, 23 червня 2016 року в ході засідання Національної Ради з питань телебачення і радіомовлення відповідач після виступу позивача-1 поширила щодо неї наступну інформацію, яка ганьбить честь, гідність і ділову репутацію позивача-1: «... Так, она оборзела..».

Транслювання засідань Національної Ради з питань телебачення і радіомовлення відбувалося в режимі онлайн на офіційному сайті Національної Ради з питань телебачення і радіомовлення за адресою: http://www.nrada.gov.ua.

У вищенаведених висловлюваннях відповідач допустила неприйнятні з точки зору етики висловлювання, а зміст інформації, поширеної відповідачем під час трансляції засідання наявно демонструє той факт, що відповідач бездоказово звинуватила позивача-1 та колектив позивача-2 у тому, що вони не працюють, а «батрачать» на ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Також вкрай принизливим є використання слова «оборзела» (мовою оригіналу) щодо позивача-1, таке висловлювання принижує честь та гідність позивача-1. Крім того, позивачі не знаходяться у підпорядкованих відносинах із ОСОБА_8 , а тому твердження: «Ви батрачите особисто на лідера колишньої Комуністичної партії» є таким, що не відповідає дійсності. Також зазначені висловлювання завдають шкоди діловій репутації позивача-2, підривають її авторитет серед інших телеканалів, створюють у громадськості помилкове й оманливе уявлення стосовно позиції як безпосередньо виконавчого директора - позивача-1, так і моральних, ділових якостей генерального директора - ОСОБА_7 та усього колективу ТОВ «Гамма-Консалтинг».

Представником відповідача ОСОБА_9 подано відзив, який містить заперечення на позов. Згідно з поданим відзивом, наведені цитати містять винятково оціночні судження, які є критичними, але не містять образливих слів чи словосполучень. Зокрема, наведені позивачами перша та друга цитати є не що інше як оціночне судження, в якому йдеться про те, що наймані працівники позивача-2 працюють не відповідно до журналістських стандартів та Кодексу етики українського журналіста. Відповідач висловила свою оцінку діям журналістів позивача-2 та зокрема позивача-1, вказавши, що вони не мають власної позиції, а лише виконують завдання своїх працедавців, не проявляють особистої позиції. Також зазначає, що наведені позивачами перші дві цитати не містять жодних образливих слів, і попри те, що висловлена думка не є схвальною оцінкою роботи журналістів, форма її висловлення перебуває в межах суспільних норм, не містить загально прийнятих слів приниження чи образи, тобто немає брутальної, принизливої чи непристойної форми висловлювання, що принижувала б гідність, честь чи ділову репутацію позивачів. Щодо цитати - «... Так, она оборзела..» - така взагалі не стосується позивача-1, оскільки така була вжита у контексті непублічної розмови, висловлювалася не щодо позивача-1 та цілком відсутній контекст наповнення такої фрази. Також представник відповідача - адвокат Бурмагін О.О. у судовому засіданні пояснив суду, що позивачі не надали жодного доказу щодо порушення їх особистих немайнових прав та доказів, що через поширення оскаржуваних висловів, які фактично є оціночними судженнями, існують реальні перешкоди позивачам повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, крім того, позивач-2 взагалі не згадується в оскаржуваних фрагментах, а відтак позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 листопада 2016 суддею у справі визначено Неганову Н. В. 07 лютого 2018 року у справі проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями та головуючим суддею визначено Войтенко Т. В. 28 лютого 2020 року у справі проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями та головуючим суддею визначено ОСОБА_10

05 травня 2021 року у справі проведено повторний автоматизований розподіл справи у зв`язку з ухваленням рішення Вищою радою правосуддя «Про звільнення з посади судді Подільського районного суду м. Києва ОСОБА_10 » від 08 квітня 2021 року № 798/0/15-21, за результатами якого головуючим суддею (суддею-доповідачем) у справі визначено Якимець О. І.

11 травня 2021 року ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання.

13 липня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу №758/13652/16-ц до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження.

У судовому засіданні представник позивачів підтримала позовні вимоги повністю та просила позов задовольнити у повному обсязі з підстав, які викладені у позові.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив, просив у позові відмовити, покликався на доводи, зазначені у відзиві на позов та додаткових поясненнях наданих суду.

Представник третьої особи у судовому засіданні проти позовних вимог заперечила, просила у позові відмовити, з підстав викладених у наданих суду письмових поясненнях щодо позовної заяви.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

Згідно із Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Частиною першою статті 201 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України).

Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, позивачі у позові зазначають, що 09 червня 2016 року та 23 червня 2016 року на засіданні Національної Ради з питань телебачення і радіомовлення, трансляція яких відбувалася в режимі онлайн на офіційному сайті Національної Ради з питань телебачення і радіомовлення за адресою: http://www.nrada.gov.ua, відповідачем, як членом Національної Ради з питань телебачення і радіомовлення, була поширена недостовірна та така що ганьбить ділову репутацію позивача-2, а також ганьбить честь, гідність та ділову репутацію позивача-1 наступна інформація.

09 червня 2016 року відповідач після виступу позивача-1 зазначила, що: «…Що стосується пані директора. Ви сказали, що Ви не будете нічого казати, тому що дорожите колективом і роботою. Так от я хочу Вам що сказати Ви фактично батрачите. Не працює Ваш колектив у вільній демократичній країні у вільному ЗМІ, а Ви батрачите на сього сина ОСОБА_6 і особисто на лідера колишньої Комуністичної партії. Ви не смієте пискнути проти нього жодного слова…», «…Якщо журналіст не здатен на це, він не може опиратися патронові, він мусить змінити професію. Я би на Вашому місці не дорожила таким робочим місцем, тому ще це не журналістика, Ви батрачите у колишнього лідера колишньої партії».

23 червня 2016 року відповідач на засіданні Національної Ради з питань телебачення і радіомовлення після виступу позивача-1 зазначила наступне (мовою оригіналу): «... Так, она оборзела..». І така інформація також ганьбить честь, гідність і ділову репутацію позивача-1.

Як доказ поширення такої інформації стороною позивача 06.03.2018 надано диск з відеозаписом засідання Національної Ради з питань телебачення і радіомовлення, які відбулися 09.06.2016 та 23.06.2016 (т.1 арк.спр.144); та текстове відтворення усього виступу відповідача на засіданні Національної Ради з питань телебачення і радіомовлення 09.06.2016 (т.1 арк.спр.184-186), а Національною Радою з питань телебачення і радіомовлення надано Витяг із протоколу №20 засідання Національної Ради з питань телебачення і радіомовлення (т. 1 арк.спр.95-100).

У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одної особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Разом з тим, відповідно до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до вимог ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд звертає увагу, що в своїй практиці Європейський Суд з прав людини розрізняє факти та оціночні судження.

При дотриманні умов § 2 ст. 10 Конвенції, право вільно передавати інформацію поширюється не лише на "інформацію" та "ідеї", які сприймаються сприятливо або вважаються необразливими чи нейтральними, але й такі, які ображають, шокують чи викликають стурбованість. Такі є вимоги плюралізму, толерантності і лібералізму, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі Handysidev.UnitedKingdom).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» також зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Отже, враховуючи висновки Європейського суду з прав людини, суд приходить висновку, що фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав.

Як неодноразово зазначав Верховний Суд, зокрема у постанові від 20 травня 2019 року у справі №591/7099/16-ц (провадження №61-34159св18), за своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

Верховний Суд у постанові від 11 лютого 2019 року у справі №725/5585/16-ц (провадження №61-34549св18), вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, зазначив, що суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Якщо суб`єктивну думку, яка є оціночним судженням, висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду, а не спростовувати таку інформацію.

У Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12.02.2004 Комітетом Міністрів Ради Європи, зазначається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини.

Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод у рішеннях «Газета «Україна-центр» проти України», «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» тощо, ЄСПЛ підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян.

Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Європейський суд з прав людини 02.06.2016 року ухвалив рішення у справі № 61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до п. 2 ст. 10 Конвенції, існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес.

У зазначеному рішенні суд проводить відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню. Оціночне судження не може бути доведене, це порушує саму свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого ст. 10 Конвенції.

Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів.

У справі «Дюльдін і Кіслов проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив: «37. Суд знову повторює, що свобода вираження являє собою одну з найважливіших основ демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу. Відповідно до ч.2 ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вона стосується не лише «інформації» або «ідей», які сприймаються схвально або вважаються необразливими, або не викликають інтересу, але й тих, що ображають, шокують або непокоять. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та свободи поглядів, без яких не існує «демократичного суспільства».

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 757/22307/17-ц.

Повертаючись до обставин встановлених судом у цій справі суд зазначає, що висловлена 09 червня 2016 року відповідачем на засіданні Національної Ради з питань телебачення і радіомовлення (з 40 хв.51 сек. по 45 хв. 07 сек. засідання ради) інформація була викладена як власні погляди, критичні висловлювання та припущення стосовно роботи позивача-1 як директора телерадіоорганізації. Така суб`єктивна думка відповідача, з огляду на характер використання мовностилістичних засобів, викладена виключно у формі оціночних суджень та не містить будь-яких конкретних фактів правдивість яких можна перевірити на предмет їх дійсності, та які можуть підлягати спростуванню. Крім того, щодо позивача-2 суд звертає увагу, що у змісті висловлювань відповідача на засіданні Національної Ради з питань телебачення і радіомовлення 09.06.2016 безпосередньо не згадується позивач-2 у контексті його самостійної діяльності. Крім того, жодних доказів заподіяння шкоди діловій репутації позивача-1 та позивача-2 суду учасниками справи не подано.

Як вбачається зі змісту правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду від 11 лютого 2019 року у справі №725/5585/16-ц (провадження №61-34549св18), від 20 травня 2019 року у справі №591/7099/16-ц (провадження №61-34159св18), поширення відповідачем оціночних суджень не може бути підставою для захисту права позивача на повагу до честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

Крім того, суд звертає увагу, що враховуючи вищевикладену практику Верховного Суду, якщо суб`єктивна думка, яка є оціночним судженням, висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду, а не спростовувати таку інформацію.

З урахуванням вищенаведеного, враховуючи те, що висловлена відповідачем на засіданні 09.06.2016 Національної Ради з питань телебачення і радіомовлення інформація були виражена у формі оціночних суджень, критичних зауважень, припущень, а тому такі не є недостовірною інформацією, що відповідно до статті 277 ЦК України підлягає спростуванню.

Крім того, оскільки стороною позивача не доведено, що такими висловлюваннями завдано шкоду діловій репутації позивача-1 та позивача-2, а також враховуючи, що примусове вибачення, як спосіб судового захисту не передбачений нормами ЦК України, відтак позовні вимоги стосовно визнання інформації такою, що завдала шкоди діловій репутації позивача-1 та позивача-2 та зобов`язання публічно вибачитися перед позивачем-1 та колективом позивача-2 - не підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги визнати інформацію, «... она оборзела», публічно поширену 23.06.2016 відповідачем щодо позивача-1 на засіданні Національної ради з питань телебачення і радіомовлення такою, що принижує честь і гідність та ганьбить ділову репутацію позивача-1, суд зазначає, що за результатами перегляду відеозапису засідання 23.06.2016 Національної Ради з питань телебачення і радіомовлення суд констатує, що фраза «... Так, она оборзела..» була висловлена відповідачем уже після того, як члени Національної Ради з питань телебачення і радіомовлення проголосували за оголошення перерви у засіданні комісії, і щодо того на чию адресу було висловлена така фраза сторонами поза розумним сумнівом не доведено, а судом за результатами перегляду відеозапису засідання не встановлено, що така взагалі стосується позивача-1. Будь-яких характеризуючих ознак щодо позивача-1 така фраза не містить і сторонній глядач вказане не може ототожнювати саме із позивачем-1. Відтак у цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню за необґрунтованістю.

Щодо висновку експерта від 14.02.2020 за результатами проведення судово-лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи №21691/18-39 суд зазначає наступне.

Відповідно положень ст. 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Так, відповідно до частин першої та другої статті 102 ЦПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. № 1, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Оцінюючи висновок експерта за результатами проведення семантико-текстуальної (лінгвістичної) експертизи у цій справі, суд такий висновок відхиляє у зв`язку із наступним.

Суд звертає увагу, що визначення характеру висловлювань відповідача є предметом доказування при розгляді справи, за результатами розгляду якої висновок щодо характеру висловленої відповідачем інформації може бути зроблений виключно судом в процесі оцінки наявних у провадженні доказів (пояснень сторін, показань свідків, дослідження письмових доказів, електронних доказів, висновку експерта) за результатами їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження.

Також суд зазначає, що лінгвістична експертиза мовлення поділяється на підвиди: лінгвістична експертиза писемного мовлення та лінгвістична експертиза усного мовлення.

Судово-лінгвістична експертиза у зазначеній справі, як видно із змісту її висновку, була проведена на підставі Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених Міністерством юстиції України, а також на підставі методики, яка називається «Неідентифікаційні дослідження у судово-лінгвістичній експертизі писемного мовлення» (реєстраційний номер 1.2.07).

Однак у даному випадку щодо інформації, яка була висловлена відповідачем 09.06.2016 та 23.06.2016 - така інформація була висловлена відповідачем на засіданні Національної Ради з питань телебачення і радіомовлення в усній формі, а тому існують обґрунтовані сумніви у допустимості використання зазначеної методики «Неідентифікаційні дослідження у судово-лінгвістичній експертизі писемного мовлення».

Також суд звертає увагу, що кваліфікація судового експерта, яка робила вищезазначений висновок - «лінгвістичне дослідження писемного мовлення» (спеціальність 1.2.). У свою чергу спеціальність «семантико-текстуальне дослідження писемного та усного мовлення» (спеціальність 1.4.) у такого експерта відсутня.

У справі «Дмітрієвський проти Росії» (Dmitriyevskiy v. Russia, заява №42168/06) Європейський суд з прав людини звернув увагу на те, що юридичну оцінку характеру спірних висловлювань робили експерти-філологи, а не суд. Суд лише схвалював їх висновки, незважаючи на те, що експертна оцінка явно виходила за рамки суто мовних питань, таких як, наприклад, визначення значення конкретних слів та виразів, і, по суті, кваліфікувала дії заявників з правової точки зору. Суд визнав такий стан справ неприйнятним і підкреслив, що всі юридичні питання повинні вирішуватися тільки судами.

Відтак питання про те, яка інформація відноситься до фактів, а яка є оціночним судженням, є правовим питанням, яке віднесено до виключної компетенції суду. Саме суд повинен був встановити чи є мінімальна фактична основа для спірного висловлювання, зокрема, оцінивши надані відповідачем докази. Перекладання вирішення цього питання на експертів саме по собі становить порушення права на свободу слова та на справедливий суд.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.3 ст. 12, та ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами 5 та 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що стороною позивача не доведено належними, достовірними та достатніми доказами ті обставини, на які позивачі посилалися як на підставу позову, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне відмовити позивачам у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд покладає судові витрати на позивачів.

Керуючись ст. ст. 3, 28, 34, 64 Конституції України, ст.ст. 200, 269, 277, 297, 302 Цивільного кодексу України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Законом України «Про інформацію», постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1, ст. ст. 4, 12, 76, 81, 89, 110, 133, 141, 259, 265, 268, 273, 289, 354, 355 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

у позові ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Гамма-Колсалдинг» до ОСОБА_4 , третя особа: Національна рада з питань телебачення та радіомовлення про захист гідності і честі фізичної особи, ділової репутації юридичної особи, про спростування недостовірної інформації - відмовити.

Судовий збір сплачений ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Гамма-Колсалдинг» при зверненні до суду із позовом - покласти на позивачів.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Строк апеляційного оскарження може бути поновлено у відповідності до ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасники справи:

позивач-1 ОСОБА_3 (місце проживання - АДРЕСА_1 );

позивач-2 Товариство з обмеженою відповідальністю «Гамма-Колсалдинг» (місцезнаходження - місто Київ, проспект Науки, будинок № 63);

відповідач ОСОБА_4 (місце проживання - АДРЕСА_2 );

третя особа Національна рада з питань телебачення та радіомовлення (місцезнаходження - місто Київ, вулиця Прорізна, будинок № 2).

Повне судове рішення складено 22 листопада 2021 року.

Суддя О. І. Якимець