ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/5043/20 Головуючий суддя І інстанції Шарко О. П.
Провадження № 22-ц/818/3977/21 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають з трудових відносин про виплату заробітної плати
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2021 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Котелевець А.В., Хорошевського О.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 29 березня 2021 року, ухвалене у складі судді Шарко О.П., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, моральну шкоду,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод», в уточненій редакції якого просив суд стягнути з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» на його користь заборгованість із заробітної плати у розмірі 25601 грн 37 коп., середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні у розмірі 48592,64 грн з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів, моральну шкоду у розмірі 5000 грн з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів, понесені позивачем судові витрати у розмірі 9097 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що з 11.03.2015 по 03.08.2020 він працював у ПрАТ «Харківський підшипниковий завод», з 03.08.2015 на посаді провідного інженера-технолога відділу технологічного супроводу виробництва залізничних підшипників (ВТС2). 03.08.2020 позивача ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, ст. 38 КЗпП України. Відповідачем в добровільному порядку заборгованість із заробітної плати позивачу не виплачена. Зазначив, що у зв`язку з невиплатою заробітної плати, яка почалась ще у листопад 2019 року, він зазнав моральних страждань, знаходиться у постійному стресовому стані, не може планувати своє життя, вимушений брати позики.

Представник відповідача ПрАТ «Харківський підшипниковий завод» в судові засідання неодноразово не з`являвся, про слухання справи повідомлявся своєчасно та належним чином, правом на подання відзиву на позов не скористався, неодноразово надавав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на карантинні обмеження, запроваджені на території України, а також на зайнятість представника. Підтвердження поважності причин неявки на судове засідання не надав. Разом з цим суд врахував, що відповідач ПрАТ «Харківський підшипниковий завод» є юридичною особою та має можливість забезпечити явку в судове засідання іншого представника.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 29 березня 2021 року частково задоволено позов ОСОБА_1 до АТ «ХАРП» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, моральну шкоду.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» (, місцезнаходження: м. Харків, пр. Індустріальний, 3) на користь ОСОБА_1 , іпн. НОМЕР_1 , заборгованість із заробітної плати у розмірі 25601,37 грн з відрахуванням установлених законом податків та інших платежів.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» (, місцезнаходження: м. Харків, пр. Індустріальний, 3) на користь ОСОБА_1 , іпн. НОМЕР_1 середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні у розмірі 48592,64 грн з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» (, місцезнаходження: м. Харків, пр. Індустріальний, 3) на користь ОСОБА_1 , іпн. НОМЕР_1 , моральну шкоду у розмірі 2000 грн з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» (, місцезнаходження: м. Харків, пр. Індустріальний, 3) на користь ОСОБА_1 , іпн. НОМЕР_1 понесені позивачем судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8200 грн з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» (, місцезнаходження: м. Харків, пр. Індустріальний, 3) на користь ОСОБА_1 , іпн. НОМЕР_1 понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» (, місцезнаходження: м. Харків, пр. Індустріальний, 3) на користь держави в особі Державної судової адміністрації України судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп.

В апеляційній скарзі АТ «ХАРП» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове.

Відповідач вказав, що зазначене рішення підлягає скасуванню, у зв`язку із неповним з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильним застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при винесенні рішення.

Послався на те, що судом не вірно визначений період нарахування та розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Також відповідач зауважив, що від АТ «ХАРП» на електрону адресу суду було надано клопотання № 199/54 від 26.03.2021 з метою відкладення судового засідання, призначеного на 29.03.2021 у зв`язку з неможливістю АТ «ХАРП» забезпечити явку у судове засідання, однак, суд, ігноруючи клопотання відповідача, ухвалив рішення, чим позбавив останнього права надати актуальні докази, у зв`язку з чим, суд дійшов невірного висновку щодо розміру дійсного періоду затримки заборгованості.

Вказано на необхідність врахування правових позицій Великої Палати Верховного Суду, сформульованих у постановах від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, Верховного Суд України, від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16).

Відповідач вважає, що стягнута судом сума середнього заробітку за час затримку у розрахунку, 48592,64 грн, суттєво перевищує суму як основного боргу, так і позову, та порушує принцип співмірності.

Зазначено, що судом не було встановлено в діях відповідача вини, як обов`язкової ознаки правопорушення, передбаченого ст.117 КЗпП України, оскільки невиплата заборгованості по заробітній платі відповідачем пов`язана з неможливістю здійснити виплату через обмеження ведення господарської діяльності, у зв`язку з введенням карантину через гостру респіраторну хворобу COVID-19.

Зауважено, що грошова сума у розмірі 8200,00 грн, витрачена позивачем у зв`язку з отриманням юридичних послуг від іншої особи безпосередньо, не може розглядатись як завдані йому (позивачу) відповідачем збитки, оскільки такі витрати не знаходяться у необхідному причинно-наслідковому зв`язку з фактом неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за трудовим договором; не має обов`язкового характеру та необхідних ознак збитків відповідно до приписів чинного законодавства. Тому зазначена позивачем сума витрат на оплату юридичних послуг не може бути віднесена до складу судових витрат у розумінні ст. 137 ЦПК України. Крім того, ані договору, ані будь-яких інших документів, підтверджуючих звертання позивача за правничою допомогою у матеріалах справи, направлених з позовом до відповідача не має. Отже позивачем не доведено, що ці послуги надавалися йому саме в межах цієї справи. Крім того, квитанції про оплату правничої допомоги також у матеріалах справи відсутні.

Також було вказано на те, що встановлений розмір витрат на правничу допомогу, вказаний позивачем, наданий суду без зазначення розміру детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснення їм витрат, необхідних для надання правничої допомоги суд може зменшити.

Відповідач вважає, що стягнуті судом 8200,00 грн не відповідає тим зусиллям, які адвокат витратив у цій справі, він не виконав робіт на цю суму.

Вказали, що квитанцій про сплату позивачем судового збору відповідач з матеріалами справи також не отримував.

Зазначили, що позивачем в позовній заяві не зазначено в чому саме полягає завдана йому моральна шкода, яких саме моральних страждань зазнав позивач, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди. При цьому жодних доказів, які б підтверджували заподіяння позивачу відповідачем моральної шкоди, ступінь страждань позивачем не надано.

Також зауважено, що стягнення середнього заробітку саме по собі є компенсаційною виплатою за затримку в отриманні зарплати, тому підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди немає.

ОСОБА_1 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить останню залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Обґрунтовуючи відзив вказав, що ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04 вересня 2020 року відповідачу було запропоновано у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення копії ухвали про відкриття провадження надати для суду відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Але ані у судовому засіданні, призначеному в ухвалі на 01.10.2020, ані у наступних судових засіданнях представник відповідача не лише не з`явився, але й не надав жодного доказу по справі. Натомість у кожне судове засіданні відповідач подавав клопотання про перенесення судового засідання на більш пізній строк, хоча відповідач як юридична особа мав можливість забезпечити явку в судове засідання іншого представника, що вплинуло на збільшення судом розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача.

Зауважив, що представник відповідача у скарзі не надає свій розрахунок кількості робочих днів часу затримки остаточного розрахунку з позивачем.

Послався на те, що його представником правова допомога була надана якісно та у повному обсязі.

Вказав, що підставою для відшкодування моральної шкоди є несвоєчасний та неповний остаточний розрахунок з ним при звільненні, внаслідок чого він був незадоволений погіршенням свого фінансового стану, що спричинило проблеми зі здоров`ям, та проблеми у сімейному житті.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та розмір позовних вимог, без повідомленням учасників справи.

За нормою ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

За правилом п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Наведені доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, оскільки оскаржуване рішення вказаним вимогам відповідає не у повному обсязі.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 11.03.2015 працював у Публічному акціонерному товаристві «Харківський підшипниковий завод» (ПАТ «Харківський підшипниковий завод») на теперішній час Приватному акціонерному товаристві «Харківський підшипниковий завод» (ПрАТ «Харківський підшипниковий завод»).

На підставі наказу № 231/к від 03.08.2020 ОСОБА_1 було звільнено з ПрАТ «Харківський підшипниковий завод» за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_2 від 15.06.1984.

Згідно з Індивідуальною відомістю про застраховану особу Пенсійного фонду України на ім`я ОСОБА_1 встановлені помісячні суми фактичного заробітку/доходу (грн) з 2011 року по 2020 рік включно. Форма ОК-7 сформована та видана 18.12.2020 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області. Згідно листа Управління з питань праці Головного управління Держпраці у Харківській області № В-96/В-124/02.02./12-08/2729 від 17.03.2021 АТ «Харківський підшипниковий завод» має заборгованість із заробітної плати перед ОСОБА_1 , яка станом на 09.03.2021 складає 25601,37 грн.

09.03.2021 відповідачем було надано суду довідку ПрАТ «Харківський підшипниковий завод» № 58/83-6-22 від 27.01.2021, згідно з якою підприємство ПрАТ «Харківський підшипниковий завод» має заборгованість по заробітній платі перед ОСОБА_1 станом на 26.01.2021 в сумі 25601,37 грн.

Згідно з довідкою № 58/83-6-22 від 27.01.2021 щодо грошових розрахунків АТ «ХАРП» з позивачем вбачається, що станом на 26.01.2021 заборгованість відповідача ПрАТ «Харківський підшипниковий завод» складає 25601,37 грн. Крім того, з цієї довідки вбачається розмір заробітної плати позивача ОСОБА_1 за червень 2020 року у розмірі 5934,00 грн, липень 2020 року 4695,59 грн.

При ухваленні оскарженого про часткове задоволення позову рішення районний суд свої висновки мотивував тим, що за відсутністю доказів на підтвердження того, що затримка розрахунку сталася не з вини відповідача, оформивши звільнення позивача ОСОБА_1 та видавши йому трудову книжку, відповідач ПрАТ «Харківський підшипниковий завод» свій обов`язок із проведення з позивачем повного розрахунку в день звільнення не здійснив, а тому є підстави як для стягнення заборгованості із заробітної плати в розмірі 25601,37 грн станом на 29.03.2021, так і для застосування до відповідача ПрАТ «Харківський підшипниковий завод» відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст. 117 КЗпП України.

Суд керувався розміром середньоденного заробітку позивача відповідно до розрахункових листів за червень та липень 2020 року, який розрахований відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 № 100, та дорівнює 379,63 грн.

Розрахунок проведений судом наступним чином: 5934,00 грн (заробітна плата за червень 2020 року) + 4695,59 грн (заробітна плата за липень 2020 року) = 10629,59 грн сума заробітної плати, нарахованої позивачу за два місяці, що передували звільненню. 10629,59 грн : 28 днів (кількість фактично відпрацьованих робочих днів у червні та липні 2020 року) = 379,63 грн середньоденна заробітна плата за два календарних місяці, що передували звільненню.

Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді.

25.03.2021 позивач додав до матеріалів справи Наказ-Постанову № 65/80 ПрАТ «Харківський підшипниковий завод» від 04.03.2019 «Про зміну режиму роботи встановлення неповного робочого тижня». На підприємстві встановили 4-х денний тиждень.

На день постановлення даного рішення (29.03.2021) час затримки розрахунку із позивачем дорівнює 128 робочих днів (з 04.08.2020 по 29.03.2021 включно) з урахуванням 4-х денного робочого тижня запровадженого на підприємстві.

Суд у своєму розрахунку зазначив наступну кількість робочих днів: серпень 15 робочих днів (без врахування святкового дня 24.08 2020), вересень 18 робочих днів, жовтень 16 робочих днів (без врахування святкового дня 14.10 2020), листопад 17 робочих днів, грудень 18 робочих днів (без врахування святкового дня 25.12.2020), січень 12 робочих днів (без врахування святкових та неробочих днів з 01.01.2021 по 10.01.2021 включно), лютий 16 робочих днів, березень 16 робочих днів (без врахування святкового дня 08.03.2021). Загальна кількість робочих днів дорівнює 128.

Таким чином, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку, непроведеного при звільненні та по день постановлення рішення, в сумі 48592,64 грн.

Судом було застосовано наступний розрахунок: 128 робочих днів (час затримки розрахунку) х 379,63 грн (середньоденна заробітна плата за два календарних місяці, що передували звільненню) = 48592,64 грн.

Суд дійшов висновку, що вимога позивача ОСОБА_1 відшкодувати йому моральну шкоду у розмірі 5000 грн, підлягає частковому задоволенню, та з посиланням на вимоги розумності та справедливості, суд відзначив глибину душевних страждань позивача та його сім`ї, з урахуванням цих обставин заподіяну позивачу відповідачем моральну шкоду оцінив у розмірі 2000 грн.

Понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу підтверджуються договором про надання правової допомоги від 28.08.2020, Актом приймання-передачі наданих послуг від 06.12.2020.

Суд вирішив, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 8200,00 грн витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору у справах про стягнення заробітної плати, але за позовною вимогою про стягнення моральної шкоди та середнього заробітку позивач ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 840,80 грн. З 01.01.2021 прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 2270,00 грн тому, враховуючи правила ст. 141 ЦПК України, сума в розмірі 908 грн (судовий збір за заявлену вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі) підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Заявлені вимоги про відшкодування витрат на проїзд на суму 50 грн суд не задовольнив, як такі, що не знайшли своє підтвердження у ході судового розгляду.

Суд апеляційної інстанції не повністю погоджується з такими висновками районного суду.

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно зі ст. 24 Закону України «Про оплату праці», ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч. 3 ст. 15 Закону України «Про оплату праці», ч. 5 ст. 97 КЗпП України оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості (ч. 6 ст. 24 Закону України «Про оплату праці».

Відповідно до положень ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною 1 ст. 117 КЗпП передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до абз. 1 п. 20, п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 р. Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії.

Відповідно до абз. 3 п. 2, п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р. (далі Порядок) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до змісту п.п. 3, 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються, зокрема, одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо), компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати. При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Колегія суддів бере до уваги той факт, що на час розгляду справи у суді першої інстанції відповідачем не заперечувався факт наявності заборгованості зі сплати заробітної плати перед позивачем.

За заявою ОСОБА_1 від 13.01.2021 судом було враховано часткове погашення такої заборгованості відповідачем (а. с. 59).

Щодо посилань апелянта на те, що судом невірно було розраховано середньоденну заробітну плату позивача та період затримки розрахунку з огляду на функціонування підприємства за скороченим графіком, то такі твердження спростовуються змістом оскарженого рішення.

Так, районний суд вказав, що 25.03.2021 позивач додав до матеріалів справи Наказ-Постанову № 65/80 ПрАТ «Харківський підшипниковий завод» від 04.03.2019 «Про зміну режиму роботи встановлення неповного робочого тижня». На підприємстві встановили 4-х денний тиждень. На день постановлення даного рішення (29.03.2021) час затримки розрахунку із позивачем дорівнює 128 робочих днів (з 04.08.2020 по 29.03.2021 включно) з урахуванням 4-х денного робочого тижня запровадженого на підприємстві.

Щодо суми середньоденного заробітку позивача, то суд виходив з розміру такого заробітку позивача відповідно до розрахункових листів за червень та липень 2020 року, який розрахований відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 № 100, та дорівнює 379,63 грн.

Зазначене узгоджується з доказами, що наявні в матеріалах справи.

В порушення вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України відповідачем не було надано суду доказів на спростування вказаних обставин, як не було надано і власного розрахунку.

Також, безпідставним є посилання у доводах скарги на те, що суд вийшов поза межі заявлених позивачем вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки ОСОБА_1 у позовній заяві не вказував конкретний розмір такої компенсації, а просив суд розрахувати її розмір станом на час ухвалення рішення.

Проте, суд погоджується із доводами скарги про те, що у цій справі відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України підлягають врахуванню висновки щодо застосування ст. 117 КЗпП України, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, відповідно до якої суд зменшує розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, враховуючи розмір простроченої заборгованості роботодавця, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільнені майнових втрат працівника, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Вказана правова позиція була сформульована при аналогічних обставинах справи, пов`язаних з розглядом трудового спору про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, який врегульований ст. 117 КЗпП України. Той факт, що у даній справі відповідач, на відміну від справи, яка розглядалася касаційним судом, не перебуває у стані ліквідації, вказаного висновку не спростовує, оскільки ці обставини у даному випадку не є суттєвими у розумінні норми ч. 4 ст. 263 ЦПК України, де визначальними є зміст спору, який врегульований однаковими нормами матеріального права. Причини невиплати остаточного розрахунку при звільненні мають враховуватися суду відповідно до загальних принципів цивільного законодавства, розумності, добросовісності та справедливості, - при визначення розміру штрафних санкцій, визначених згаданою нормою ст. 117 КЗпП України. Касаційним судом була сформульована правова позиція щодо необхідності застосування принципу пропорційності у спорах, які виникли з передбачених ст. 117 КЗпП України, що є визначальним для визначення аналогічного характеру спору та для її застосування.

За змістом статті 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України (далі ЦК) загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У трудових відносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи права відповідно до частини третьої статті 13 ЦК, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до змісту норми ст. 117 КЗпП не є заробітною платою, оскільки виплачується не за виконану роботу, а є санкцією за затримку розрахунків при звільненні.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа № 761/9584/15-ц), у пункті 87 визначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить до висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП.

При цьому зменшення суми відшкодування залежить від розміру недоплаченої роботодавцем суми. Істотним є період затримки (прострочення) невиплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

Велика Палата у зазначеній вище постанові у контексті змісту норми ст. 117 КзПП України також зазначила, що враховувати необхідно ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. (п.п. 91; 91 п. 1, 2, 3, 4 постанови).

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тому, з урахуванням розміру простроченої заборгованості роботодавця, ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільнені майнових втрат позивача, поступове добровільне погашення відповідачем наявної заборгованості, ускладнень у роботі підприємства у зв`язку із запровадженням на території країни проти епідеміологічних заходів, колегія суддів з урахуванням вказаного принципу пропорційності, а також загального принципу цивільного законодавства справедливості, добросовісності та розумності (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) вважає за необхідне зменшити розмір присудженої судом передбаченої ст. 117 КЗпП України відповідальності за затримку розрахунку при звільненні до суми основного зобов`язання, тобто до суми заборгованості за заробітною платою 25601,37 грн.

Суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зменшення такої компенсації до суми, які б працівник міг сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя, оскільки у цій справі дій працівника були добросовісними та не були спрямовані на умисне штучне збільшення розміру компенсаторних виплат, а тому в цій частині посилання у доводах скарги на згадані висновки ВП ВС у справі № 761/9584/15-ц не є релевантними до обставин цієї справи і з цих підстав відхиляються судом апеляційної інстанції.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Так, оскільки судом було вірно встановлено, що трудові права ОСОБА_1 були порушені несвоєчасністю виплати належним йому грошових коштів, колегія суддів відхиляє посилання відповідача на недоведеність завдання позивачу моральної шкоди.

Відповідачем в порушення вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України не було спростовано висновок районного суду щодо присудженої суми відшкодування.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду висловленого у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Таким чином, якщо особа відшкодовує (виплачує, надає) на користь фізичної особи моральну шкоду, така особа виступає щодо такої фізичної особи податковим агентом та зобов`язана утримати і перерахувати податок зі суми такого доходу.

Зазначене свідчить про те, що у рішенні суду стягнуті суми зазначаються без відрахування обов`язкових платежів і зборів, їх обрахунок і утримання є обов`язком податкового агента.

У той же час, суд безпідставно вказав на те, що вказані обов`язкові платежі підлягають вирахуванню з присуджених судом витрат позивача на правову допомогу, оскільки така сума не є матеріальним або моральним збитком.

Щодо доведеності таких витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Частиною 1 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частини першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову-на відповідача, у разі відмови в позові-на позивача, у разі часткового задоволення позову-на обидві сторони, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, представник позивача вважає, що у зв`язку з тим, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, тому у стягненні витрат на правничу допомогу відповідачу слід відмовити.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу підтверджуються договором про надання правової допомоги від 28.08.2020, Актом приймання-передачі наданих послуг від 06.12.2020.

Зазначені документи у повному обсязі підтверджують вартість наданої ОСОБА_1 правової допомоги.

Зазначені послуги були фактично сплачені позивачем згідно з наданою квитанцією адвоката на суму 8200 грн (а. с. 87).

Матеріали справи місять також квитанцію про сплату позивачем судового збору у сумі 847,2 грн (а. с. 1).

Відповідачем не було доведено неспівмірності заявлених витрат.

Тому, з огляду на те, що вимоги позивача були задоволені, апеляційним судом лише було враховано практику касаційного суду щодо можливості зменшення стягнення з роботодавця суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд не вбачає підстав для перерозподілу судових витрат.

Щодо посилань відповідача на те, що судом було порушено його право на безпосередню участь у судових засіданнях.

З матеріалів справи вбачається, що АТ «ХАРП» своєчасно повідомлялось про призначені судові засідання на 01.10.2020, 12.11.2020, 03.02.2021, 09.03.2021, 29.03.2021, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення судових повісток (а. с. 42, 47, 71, 74, 81).

Судові засідання неодноразово відкладались за клопотаннями відповідача (а. с. 43, 48, 55, 58, 75).

Зокрема, 26.03.2021 АТ «ХАРП» звернулось до суду з черговим клопотанням про відкладення розгляду справи, яке було мотивоване тим, що один представник відповідача у призначений час задіяний у розгляді іншої цивільної справи № 644/10329/20, а інший спеціаліст відділу знаходиться на лікарняному з підозрою на COVID-19 (а. с. 89).

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Правилом п. 1 ч. 3 згаданої статті передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

З урахуванням того, що, як було наведено вище, призначені судові засідання неодноразово відкладались за клопотанням відповідача, останнім не було надано доказів поважності неявки їх представника у судове засідання 29.03.2021, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача.

Також, колегія суддів зауважує, що відповідач не був позбавлений процесуальної можливості письмово викласти свої заперечення проти позову, скерувавши до суду відзив на позовну заяву, однак, за відсутності об`єктивних перешкод не скористався таким правом.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За таких обставин у суду апеляційної інстанції немає підстав для застосування у цій справі правила п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, яке передбачає, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З огляду на те, що при ухваленні рішення в оскарженій частині районним судом не було в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, колегія суддів на підставі п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України частково задовольняє апеляційну скаргу та змінює оскаржуване рішення.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 29 березня 2021 року змінити в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позов ОСОБА_1 в цій частині задовольнити частково.

Зменшити розмір стягнення з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 25601 (двадцять п`ять тисяч шістсот один) гривень 37 копійок, з утриманням з цієї суми відповідних податків та інших обов`язкових платежів.

Виключити з резолютивної частини рішення зазначення про необхідність відрахування установлених законом податків та інших обов`язкових платежів зі стягнутих з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» на користь ОСОБА_1 понесених судових витрат на професійну правничу допомогу.

В іншій частині рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 29 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 15 грудня 2021 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії А.В. Котелевець.

О.М. Хорошевський.