Номер провадження: 22-ц/813/1960/21
Номер справи місцевого суду: 947/8883/20
Головуючий у першій інстанції Коваленко О. Б.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.12.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Громіка Р.Д.,

Дришлюка А.І.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: ОСОБА_1 ,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою начальника Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси Міністерства оборони України на рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси Міністерства оборони України, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача начальник Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси Міністерства оборони України, про визнання дій протиправними, про зобов`язання нарахувати та сплатити премію та відшкодувати шкоду, -

В С Т А Н О В И В:

17 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси Міністерства оборони України, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача начальник Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси Міністерства оборони України, про визнання дій протиправними, про зобов`язання нарахувати та сплатити премію та відшкодувати шкоду.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що він є особою, звільненої з військової служби у березні 1994 року по стану здоров`я, перебуває на пенсійному обліку територіального органу Пенсійного фонду України і отримує пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», має статус «ветеран війни - особа з інвалідністю внаслідок війни 2 групи» і користується правами, встановленими статтею 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Позивач зазначає, що у зв`язку з протиправними діями посадової особи відповідача - начальника КЕВ м. Одеси полковника ОСОБА_2 , починаючи з січня 2017 року він щомісячно, протягом більше трьох років, в тому числі, до сьогоднішнього дня, перебуває у стані нервового стресу, внаслідок чого значно погіршився стан його здоров`я: 5 раз перебував на стаціонарному лікуванні у військовому госпіталі за вказаний період. Протиправні дії вказаної посадової особи змусили позивача писати численні скарги та звернутися в два різних суду за захистом порушених своїх прав, доводячи свою невинність, що завдало і зараз ще завдає великої шкоди здоров`ю позивача.

Позивач звертався (09.03.2017р., 10.04.2017р., 13.06.2017р.) тричі до посадової особи КЕВ м. Одеси з проханням пояснити причини невиплати йому премії за вказаний період, надати копії щомісячних наказів начальника про причини позбавлення його премії в повному розмірі; при цьому, всі його колеги по роботі в цьому ж підрозділі отримували премію в досить високому розмірі та в повному обсязі. Але відповіді з додатком запитуваних наказів ОСОБА_1 так і не отримав.

В зв`язку з порушенням начальником КЕВ м. Одеси трудових прав працівника ОСОБА_1 на отримання інформації про його заробітну плату, позивач звертався зі скаргою на дії посадових особи КЕВ м. Одеси полковника ОСОБА_2 до його вищого керівництва: до начальників Південного територіального КЕУ і Головного КЕУ Збройних Сил України. Не отримавши і від них зрозумілої відповіді на поставлені питання, ОСОБА_1 змушений був звернутися тричі, до Міністра оборони України з тим же проханням забезпечити надання копій наказів начальника КЕВ м. Одеси про позбавлення працівника ОСОБА_1 премії за кожний місяць, починаючи з лютого 2017 року.

Не отримавши від Міністерства оборони України відповідь на свої три скарги: від 15.04.2017р., 09.06.2017р., 13.10.2017р. ОСОБА_1 звертався в листопаді 2017 року до суду за захистом своїх порушених прав та їх відновленням, а саме: «про визнання бездіяльність Міністерства оборони України протиправною, зобов`язати Міністерство оборони України об`єктивно, всебічно та у встановлений законом термін перевірити скаргу ОСОБА_1 від 13.10.2017р. і повідомити його письмово про результати перевірки скарги та про суть прийнятого рішення»

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2018 року, законність та обґрунтованість якого підтвердив П`ятий апеляційний адміністративний суд (постанова суду від 26.02.2019р. у справі №520/14605/17) та Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (Ухвала суду від 18.04.2019р. у справі №520/14605/17, адміністративне провадження №К/9901/10464/19), визнано протиправною бездіяльність Міністерства оборони України у сфері управлінської діяльності з питань трудового законодавства і зобов`язано Міністерство оборони України об`єктивно, всебічно та у встановлений законом термін перевірити скаргу ОСОБА_1 і повідомити його письмово про результати перевірки скарги та про суть прийнятого рішення.

06.11.2017р. року позивач подавав виконавчий лист до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, по вищезазначені адміністративній справі, постановою зазначеного відділу від 20.06.2019р. відкрито виконавче провадження. Однак, після відкриття виконавчого провадження Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо примусового виконання Міністерством оборони України рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01.10.2018р., пройшло вже більше дев`яти місяців, однак ніяких результатів виконання рішення позивач не отримав до теперішнього часу. На телефонні дзвінки ніхто не відповідає. На повторне письмове звернення позивача від 22.08.2019р. відповіді також немає.

Крім того, позивач зазначив, що він також уже протягом більше двох років оскаржує в судовому порядку незаконне накладення на нього трьох дисциплінарних стягнень: в наказах начальника КЕВ м. Одеси полковника Шило О.П. від 07.02.2017р. №62, від 13.02.2017р. №67, від 27.03.2017р. №109, дія яких прямо впливає на невиплату йому премії згідно з пунктами 2.5., 2.6. Положення про преміювання працівників КЕВ м. Одеси. У вищезазначених наказах начальника КЕВ м. Одеси полковника Шило О.П. про дисциплінарне покарання ОСОБА_1 , як зазначає позивач не було ніяких правових підстав для застосування дисциплінарних стягнень. ОСОБА_1 зазначив, що застосовані до нього дисциплінарні покарання (про невиконання ним посадових обов`язків) впливали на приниження його честі, гідності, ділової репутації та поваги в колективі.

Рішенням Київський районний суд м. Одеси від 26 червня 2019 року визнано протиправними та скасовано накази начальника Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси від 07.02.2017р. №62, від 13.02.2017р. №67, від 27.03.2017р. №109 з дати їх складання. Рішення суду набрало законної сили 19 липня 2019 року.

ОСОБА_1 вказує, що тривалі судові провадження на захист своїх прав виснажує його, викликає у нього постійне психічне напруження у зв`язку із очікуванням справедливого рішення від Міністра оборони України, від судових органів і Департаменту ДВС МЮУ, викликає розчарування в діяльності керівництва Міністерства оборони і Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України, що створює додаткове психічне напруження, викликане дискримінацією під час розгляду його кадрового офіцера, заяв порівняно із заявами інших громадян, які належно вирішувались, але вони не були навіть працівниками Збройних Сил України.

З урахуванням вищевикладеного, на думку позивача ОСОБА_1 наявний причинно-наслідковий зв`язок між протизаконними діями посадової особи відповідача КЕВ м. Одеса полковника ОСОБА_2 , що призвело в подальшому до відкриття судових проваджень за заявами позивача з питань трудового права, та значним погіршенням стану його здоров`я через постійне психічне напруження очікуванням справедливого рішення судів щодо поновлення порушених прав позивача, відновленню його честі, гідності, ділової репутації і поваги в колективі, через постійний стрес, через розчарування в діяльності керівництва Міністерства оборони і інших державних органів, що заподіяло позивачу моральної шкоди. Психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення посадовою особою Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса, а потім і органами державної влади (Міністерством оборони України, Департаментом ДВС МЮУ) прав людини, можуть свідчить про заподіяння позивачу ОСОБА_1 моральної шкоди.

На підставі вищевикладених обставин, ОСОБА_1 просить суд визнати дії Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса протиправними; стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса на його користь середньомісячну премію за період з 01.02.2017р. по 31.01.2018р. в розмірі 67 000 гривень; стягнути на його користь моральну шкоду в розмірі 15 000 гривень.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано дії Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси протиправними. Стягнуто з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси на користь ОСОБА_1 премію за період з 01 лютого 2017 року по 31 січня 2018 року в сумі 67 000 гривень. Стягнуто з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 10 000 гривень.

В апеляційній скарзі начальник Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси Міністерства оборони України просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В судове засідання до суду апеляційної інстанції представник відповідача Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси Міністерства оборони України не з`явився, про розгляд справи сповіщалися належним чином та завчасно, про що свідчать рекомендовані поштові повідомлення про отримання судових повісток.

При цьому, 15 грудня 2021 року від представника Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси Міністерства оборони України надійшла заява про розгляд справи без їх участі.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належно сповіщених відповідачів по справі.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та відзиві на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступних підстав.

Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру».

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтями 11, 15, 21 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, можуть бути: договори та інші правочини; інші юридичні факти. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси громадянина.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 58 Основного Закону України унормовано, що ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

Відповідно до статі 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікована Законом України від 17.07.1997р., кожен чиї права порушені, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

За положеннями частини першої і другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно зі ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Положеннями ст. 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Загальні положення про відшкодування моральної шкоди закріплені в статтях 1167, 1174 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Моральна шкода - це втрати немайнового характеру в наслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Також в ст. 23 ЦК України закріплено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно роз`яснень, викладених в п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Крім того, стаття 1 КЗпП України передбачає, що на трудові відносини поширюються норми цього Закону.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Матеріалами справи встановлено, що згідно наказу начальника Квартирно-експлуатаційному відділі міста Одеса Міністерства оборони України №40 від 29.01.2016р., працівника ЗСУ ОСОБА_1 з 01.02.2016р. переведено з посади економіста з договірних та претензійних робіт на посаду інженера виробничого відділення (а.с. 18).

Наказом начальника Квартирно-експлуатаційному відділі міста Одеса Міністерства оборони України №62 від 07 лютого 2017 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідності», працівнику ЗСУ ОСОБА_1 інженеру виробничого відділення оголошено догану, за неналежне виконання службових обов`язків (а.с. 33).

Наказом начальника Квартирно-експлуатаційному відділі міста Одеса Міністерства оборони України №67 від 13 лютого 2017 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідності», працівнику ЗСУ ОСОБА_1 інженеру виробничого відділення оголошено догану, за неналежне виконання службових обов`язків (а.с. 34).

Наказом начальника Квартирно-експлуатаційному відділі міста Одеса Міністерства оборони України №109 від 27 березня 2017 року «Про результати проведення службового розслідування по факту ненадання відповіді», інженеру виробничого відділення КЕВ м. Одеси працівнику ЗСУ ОСОБА_1 , за неналежне виконання осадової інструкції п. 4.2 та порушення вимог керівних документів, оголошено догану (а.с. 35).

13 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до міністра оборони України із скаргою на бездіяльність керівників Головного КЕУ ЗСУ, Південного територіального КЕУ щодо поновлення його прав на отримання від начальника КЕВ м. Одеси полковника Шило О.П. копії наказів про позбавлення його премії за кожний місяць, починаючи з лютого 2017 року (а.с. 25).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2018 року по справі №520/14605/17, задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання об`єктивно, всебічно та у встановлені строк розглянути скаргу. Визнано протиправною бездіяльність Міністерства оборони України у сфері управлінської діяльності з питань трудового законодавства, щодо розгляду скарги позивача від 13 жовтня 2017 року (а.с. 27-29).

Постановою про відкриття виконавчого провадження від 20 червня 2019 року (ВП №59391438) відкрито виконавче провадження в рамках справи №520/14605/17 (а.с. 31).

Листом КЕВ м. Одеси від 06 листопада 2017 року ОСОБА_1 повідомлено, що наказами начальника КЕВ м. Одеси №62 від 07.02.2017р., №67 від 13.02.2017р. та №109 від 27.03.2017р. за неналежне виконання службових обов`язків ОСОБА_1 оголошено догану, а відповідно до умов колективного договору та Положення про преміювання працівників КЕВ м. Одеси, протягом строку дії дисциплінарних стягнень на нього не поширюватимуться заохочення, в тому числі преміювання (а.с. 32).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26 червня 2019 року (адміністративна справа №520/6612/17) задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до начальника Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та скасування наказів.

Визнано протиправними та скасовано накази начальника Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси Міністерства оборони України від 07.02.2017р. №62, від 13.02.2017р. №67 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» та від 27.03.2017р. №109 «Про результати проведення службового розслідування по факту ненадання відповіді» з дати їх складання.

Судом встановлено, що начальником Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси Міністерства оборони України порушено встановлений законодавством України порядок застосування дисциплінарного стягнення до працівника ОСОБА_1 шляхом оголошення йому догани наказами від 07.02.2017р. №62, від 13.02.2017р. №67 та від 27.03.2017р. №109, зазначені накази суперечать актам цивільного законодавства, та те що начальник діяв протиправно.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 червня 2019 року (адміністративна справа №520/6612/17) набрало законної сили 19 липня 2019 року (а.с. 45-49).

Згідно вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції про частково задоволення позовних вимог, ОСОБА_1 відповідно до положень Конституції України, ЦК України, трудового законодавства та на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 червня 2019 року (адміністративна справа №520/6612/17) має законне право вимагати від Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса нарахувати й сплатити йому премію за період з 01 лютого 2017 року по 31 січня 2018 року, оскільки підстави з яких ОСОБА_1 був позбавлений можливості отримувати таку виплату, а саме накази від 07.02.2017р. №62, від 13.02.2017р. №67 та від 27.03.2017р. №109 визнано протиправними та скасовано.

ОСОБА_1 має право на відшкодування збитків, які він зазнав в результаті порушення своїх прав, та зробив для відновлення свого порушеного права, в тому числі на відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними діями посадовими особами КЕВ м. Одеси, зазначене відповідає положенням ст. 56 Конституції України та ст. ст. 16, 23, 1166, 1174 ЦК України.

Статтями 263-264 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права , на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2020 року є законним, обґрунтованим, ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог.

Апеляційний суд критично відноситься та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 пропустив строк позовної давності в частині вимог про стягнення моральної шкоди, тому що відповідно до вимог ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутись із заявою про вирішення трудового спору до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права, з огляду на наступне.

Згідно вимог ч. 1 ст. 233 КЗпП України , працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

Разом з тим, в частині 2 ст. 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Таким чином, в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутися до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Такий висновок відповідає позиції викладеній в постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року щодо застосування частини другої статті 233 КЗпП України (справа №6-1395цс16).

Позовні вимог про зобов`язання нарахувати та сплатити премію відносяться до вимог щодо порушення законодавства про оплату праці та відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України не обмежуються будь-яким строком зверненням до суду.

Позовна вимога про відшкодування моральної шкоди хоча і має самостійне юридичне значення, однак є похідною вимогою в даному випадку, оскільки розгляд такої позовної вимоги можливий лише після підтвердження судом порушення трудового права позивача і прийняття по ньому рішення на користь позивача. Якщо право, за захистом якого звернувся позивач, не порушено, то і підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.

Таким чином, оскільки відшкодування моральної шкоди в даній справі, пов`язано та безпосередньо залежить від розгляду обставин про порушення законодавства про оплату праці, і відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України працівник має право звернутись до суду без обмежень будь-яким строком, тому і термін звернення до суду із вимогою про відшкодування моральної шкоди в даному випадку не має строку позовної давності.

Апеляційний також відхиляє доводи апеляційної скарги відносно того, що на підтвердження позовних вимог про стягнення моральної шкоди не надано жодних доказів, а тому такі вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Зазначене положення закону (стаття 237-1 КЗпП України) містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення.

За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, тобто сам факт визнання протиправними та скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 та оголошення йому догани, що встановлено іншим преюдиційним судовим рішенням, в даному випадку в адміністративній справі №520/6612/17, згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягає доведенню, а відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Наведене узгоджується із правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 25 квітня 2012 року у справі №6-23цс12.

Крім того, такої позиції також дотримано в постановах Верховного Суду України від 02.11.2020р. справа №133/1238/17, від 19.02.2020р. справа №591/4825/17, від 13.01.2021р. справа №495/2876/18.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд першої інстанцій врахував обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, зокрема, враховано тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, а тому дійшов обґрунтованого висновку, що справедливою сумою компенсації моральних страждань є 10 000 гривень.

Відносно доводів апеляційної скарги, що наданий ОСОБА_1 розрахунок середньомісячної премії за період з 01.02.20217р. по 31.01.2018р. не відповідає вимогам чинного законодавства, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. ст. 1-2 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

У структурі заробітної плати передбачена додаткова заробітна плата, яка є винагородою за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість i за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні i компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань i функцій.

Відповідно до статті 2 ЗУ «Про оплату праці» та статті 97 КЗпП премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань, входять до структури заробітної плати, їх розмір встановлюється підприємствами, установами самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами.

Наказом Міністра оборони України від 24.01.2006р. №28 «Про впорядкування умов оплати праці працівників загальних (наскрізних) професій і посад бюджетних військових частин, закладів, установ та організацій Збройних Сил України» унормовано: «4.3. Преміювати працівників відповідно до їх особистого внеску в загальні результати роботи в межах коштів на оплату праці. Порядок і умови преміювання (категорії працівників, які підлягають преміюванню, періодичність виплати премій, показники преміювання, умови, за яких працівники не подаються для преміювання, та розміри премій) установлюються положенням про преміювання, затвердженим командиром військової частини за погодженням з профспілковим органом».

КЕВ м. Одеса є установою Міністерства оборони України, тому нормативно-правовим актом щодо порядку нарахування та виплати додаткової заробітної плати (у тому числі, премії) працівникам Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси є колективний договір, прийнятий на зборах трудового колективу 25.02.2015р. та погоджений 25.02.2015р. начальником КЕВ м. Одеси та головою профспілки та Положення про преміювання працівників КЕВ м. Одеси (а.с. 36-42).

Згідно із пунктом 6 Постанови Пленуму ВС України від 24.12.1999р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»), суд задовольняючи вимоги про оплату праці, має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню».

ОСОБА_1 на виконання вищезазначених вимог надав розрахунок середньомісячної премії, яку він отримав би за період з 01.02.2017р. по 31.01.2018р., якби не діяли вищевказані накази начальника КЕВ м. Одеси полковника ОСОБА_2 про притягнення його до дисциплінарної відповідальності.

Згідно розрахунку середньомісячної премії за період з 01.02.2017р. по 31.01.2018р.: Загальна сума розміру премії працівника КЕВ м. Одеси з аналогічним окладом, як і у позивача, становить за період позовних вимог (з 01.02.2017р. по 31.01.2018р.) приблизно 67 350 гривень. Середній щомісячний розмір премії становив за вказаний період приблизно 5 600 гривент (67 350 грн. : 12 мес. = 5 612,50 грн.). у відсотках - близько 200% від окладу працівника. Оклад позивача ОСОБА_1 за посадою становив: з 01.02.2017р. по 30.11.2017р. 2 768 грн.; з 01.12.2017р. по 31.01.2018р. 3 048 грн.; За 10 місяців, при окладі 2 768 грн., позивач отримав би суму премії 55 360грн. (2 768грн. * 200%: 100% * 10 міс. = 55 360,00 гривень). За 2 місяця, при окладі 3 048,00 грн., позивач отримав би суму премії 12 192грн. (3 048 грн. * 200%: 100% * 2 міс. = 12 192 гривень). Всього, за вказаний в позові період, позивач міг би отримати суму премії 67 552 гривень (55 360 грн. +12 192 грн. = 67 552 грн.) (а.с. 1-15).

У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позов це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційний суд звертає увагу, що відповідач на власний розсуд розпорядився своїми правами щодо предмету спору та не надав суду іншого розрахунку середньомісячної премії за період з 01.02.2017р. по 31.01.2018р., а тому вимоги ОСОБА_1 про стягнення премії саме в розмірі 67 000 гривень не спростовані.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, перевіривши доводи позивача, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності та надавши їм належну оцінку у відповідності до вимог ст. ст. 12, 80-89 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , такий висновок суду відповідає засадам розумності і справедливості, та захищатиме право працівника в трудових відносинах.

Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, та фактично зводяться до незгоди із мотивами судового рішення.

Крім того, в п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010р., остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримавшись вимог норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясував всі дійсні обставини спору, який виник між сторонами, вирішив дану справу згідно із законом, тому підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу начальника Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси Міністерства оборони України залишити без задоволення, рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 28 грудня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік