Справа 749/758/21
Номер провадження 2-з/749/14/21
23 вересня 2021 року м. Сновськ
Суддя Щорського районного суду Чернігівської області Кравчук М. В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову та забезпечення доказів у справі за її позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром маркет» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович,-
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Фінпром маркет» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
Заяву про вжиття заходів забезпечення позову позивач мотивує тим, що в рамках виконавчого провадження № 65980896 головним державним виконавцем Сновського районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Гордійко А. В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження 06.07.2021 р.
За доводами позивача, в разі задоволення позовних вимог, виконавчий документ буде визнано таким, що не підлягає виконанню, таким чином спір стосується саме правомірності виконавчого документа, на підставі якого застосовуються стягнення з її доходів. Цей захід забезпечення позову дозволить уникнути неправомірного стягнення коштів з її доходів та усуне перешкоди у користуванні її майном.
Розглянувши заяву про забезпечення позову суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
За змістом п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404 (далі Закон № 1404) виконавчий напис нотаріуса є виконавчим документом.
Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 524/188/18 зазначив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) з урахуванням доказів, наданих стороною для підтвердження своїх вимог, має пересвідчитись, зокрема у тому, що між сторонами дійсно виник спір, існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також співмірність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, що звернулася з таким клопотанням, заявленим позовним вимогам.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.
Під час оцінки такої співмірності суду необхідно враховувати безпосередній зв`язок заяви про забезпечення позову з предметом позову, співвідношення заявленій вимозі, необхідність вжиття забезпечувальних заходів.
При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Верховний Суд в ухвалі від 05 липня 2021 року у справі № 367/284/21 зазначив, що під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.
Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача та являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Також у вказаній ухвалі Верховний Суд зазначив, що адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.
Судом встановлено, що позовні вимоги позивача не містять вимог зобов`язального характеру (у разі повного або часткового задоволення позову в межах позовних вимог рішення суду не підлягатиме примусовому виконанню), що нівелює істотне ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду за результатами розгляду справи по суті спору.
Зокрема, якщо позивач звертається до суду з немайновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, у цьому випадку не має взагалі застосуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
У таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду (аналогічну позицію викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.08.2018 р. у справі № 910/1040/18).
Відтак у даному випадку судом не встановлено що вжиття заходів забезпечення позову може будь-яким чином забезпечити виконання рішення про задоволення позову, а їх невжиття - ускладнити або унеможливити таке виконання.
З цих підстав, суд відхиляє таку підставу для вжиття заходів забезпечення позову як істотне ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду.
Аналогічно, спосіб захисту, визначений позивачем, як ефективний, у вигляді визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, є вичерпним, не підлягає довільному тлумаченню та у випадку задоволення позову повністю реалізується судовим рішенням, що набере законної сили, та позивач не матиме необхідності ініціювати інші судові провадження для припинення виконання виконавчого напису, оскільки статтею 129 Конституції України визначено однією з основних засад судочинства обов`язковість судового рішення, та станом на дату розгляду заяви про вжиття заходів забезпечення позову суд не може ставити під сумнів імперативність вказаної норми Конституції України для державного виконавця, що бере участь у виконавчому провадженні, та припускати без належних для того підстав, що після отримання рішення суду про задоволення позову державний виконавець знехтує положеннями Конституції України та продовжить виконувати виконавчий напис.
Щодо поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача суд звертає увагу на таке.
Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом учинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, установлених законом.
У постанові ВС від 14.08.2019 р. (справа № 569/8884/17) суд касаційної інстанції зазначив, що захист цивільних прав шляхом учинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне в стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить протилежного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, у судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис.
З наданої заявником виписки по рахунку не вбачається який саме вид соціальних виплат вона отримує а відповідних доказів вона не надала.
При цьому заявником не надано жодних доказів того, що її кошти арештовано на дату звернення з заявою.
Суд зауважує, що відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 73 Закону 1404 стягнення не може бути звернено на такі виплати: допомогу особам, зайнятим доглядом трьох і більше дітей віком до 16 років, по догляду за дитиною з інвалідністю, по тимчасовій непрацездатності у зв`язку з доглядом за хворою дитиною, а також на іншу допомогу на дітей, передбачену законом. Згідно п. 1 ч. 4 ст. 59 Закону № 1404 підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.
Відтак у випадку арешту коштів відповідної категорії для заявника існує законодавчо встановлений механізм звернення до виконавця з відповідним документальним підтвердженням і суд позбавлений можливості втручатися у перебіг цих подій до виникнення відповідних правовідносин.
Суд також зауважує, що, виходячи зі змісту ч. ч. 4, 5 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 р. № 108/95-ВР, виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця.
Отже, арешт на рахунок боржника не унеможливлює отримання заробітної плати ним, за його бажанням, готівкою через касу роботодавця або поштовими переказами на вказаний ним рахунок (адресу), а тому твердження про те, що накладення арешту на грошові кошти боржника порушує його право на отримання заробітної плати є необґрунтованим.
Подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 03 лютого 2021 року у справі № 756/1927/15-ц.
Ненадання позивачем належних доказів існування у нього майна, на яке може бути звернуто стягнення в порядку примусового виконання оспорюваного виконавчого напису, та/або здійснення виконавцем виконавчих дій щодо звернення стягнення на таке майно, не дозволяє суду дійти обґрунтованих припущень, що майно позивача буде реалізовано в порядку ст. 61 Закону № 1404, внаслідок чого виникнуть підстави для звернення з новими позовними вимогами до інших осіб, відмінних від відповідача.
Суд звертає увагу, що звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. У кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.
Подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21 серпня 2020 року у справі № 904/2357/20.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Вказаною нормою передбачено обов`язок стягувача повернути боржнику кошти у випадку задоволення позовної вимоги.
Вказаний обов`язок є імперативним та не дозволяє суду дійти обґрунтованих припущень, що у випадку задоволення позову стягувач за виконавчим написом не виконає вимоги положень зазначеного закону.
В свою чергу, існування заборгованості, яка підтверджена обов`язковим для виконання виконавчим написом, дає особі, на користь якої його вчинено, підґрунтя для «законного сподівання» на отримання такої заборгованості.
Протилежні сторони позивач та відповідач рівною мірою очікують на ефективні засоби захисту.
Суд зауважує, що заявником не обґрунтовано, чому його майновий інтерес превалює над майновим інтересом іншої особи (адекватність заходу забезпечення позову вимогам позову, задля забезпечення яких він вживається).
Саме по собі звернення з відповідним позовом не може сприйматися судом в якості такого обґрунтування.
З огляду на це, на думку суду, забезпечення позову в умовах конкуруючих майнових інтересів стягувача і боржника призведе до порушення балансу таких інтересів у вигляді повної реалізації майнового інтересу боржника за рахунок абсолютного блокування реалізації майнового інтересу стягувача.
Крім того, суд наголошує, що станом на дату розгляду заяви виконавчий напис не має статусу такого, що не підлягає виконанню, а тому є обов`язковим до виконання.
При цьому, демонстрація судом задоволенням заяви можливості тривалий час уникати виконання обов`язків боржника у виконавчому провадженні не є в межах встановлених обставин необхідною у демократичному суспільстві.
Суд наголошує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 висловилась щодо того, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що заявником не доведено очевидності та об`єктивності характеру існування загрози порушення його прав, а тому заява в частині застосуванні заходів забезпечення позову не підлягає задоволенню.
У відповідності до ч. 3 ст. 117 ЦПК України за подання заяви про забезпечення доказів сплачується судовий збір у розмірі, встановленому законом. Документ, що підтверджує сплату судового збору, додається до заяви.
До заяви додано квитанцію № 1709030 від 15.09.2021 р. на суму 454, 00 грн, з якої вбачається, що судовий збір сплачено ОСОБА_1 за подання до суду заяви про забезпечення позову.
Отже заявником сплачено судовий збір за заявою в частині забезпечення позову, однак не сплачено судовий збір за заявою в частині забезпечення доказів.
Відповідно до ч. 4 ст. 117 ЦПК України суд, встановивши, що заяву про забезпечення доказів подано без додержання вимог цієї статті, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 117, 149-153, 247, 261, 353 ЦПК України, суд,-
У задоволенні заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову відмовити.
Ухвала набирає законної сили з моменту підписання її суддею та може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Чернігівського апеляційного суду.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя М. В. Кравчук