ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5/21 Справа № 202/7418/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Волошин Є.В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Кравченко Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2017 року

по справі за позовом Публічного акціонерного товариства акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2016 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов Публічного акціонерного товариства акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначає, що 16.07.2007року між ПАТ АКБ «Індустріалбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №КRI/0900/310/07 на підставі якого останній було надано кредит в розмірі 85000 доларів США строком до 12 липня 2029 року на придбання нерухомості зі сплатою за користування кредитними коштами 12,5 % річних. З метою забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору 16.07.2007року між тими ж сторонами було укладено договір іпотеки нерухомого майна КRIZ/0900/131/07, предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 . У зв`язку з тим, що кредитний договір №КRI/0900/310/07 між АКБ «Індустріалбанк» та ОСОБА_1 було укладено останньою в інтересах сім`ї, посилаючись на ч.3 ст.61, ч.4 ст.65 СК України та правову позицію ВСУ у справі №6-539цс16, вказує на те, що вищезазначений кредитний договір створює обов`язки також і для чоловіка позичальниці ОСОБА_2 . Станом на 22.11.2016року заборгованість за вищезазначеним кредитним договором складає 23697,97 доларів США та 12192,65 грн., в тому числі: 19595,99 доларів США заборгованість за кредитом; 4176,82 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 12192,65 грн. пеня за прострочення повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом. На підставі викладеного просить суд стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість у розмірі 23697,97 доларів США та 12192,65 грн. та судові витрати в розмірі 9348,00 грн.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2017 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено.

Стягнуто в солідарному порядку зі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» заборгованість за кредитним договором №КRI/0900/310/07 від 16.07.2007року, яка станом на 22.11.2016 року складає 23697 доларів США 97 центів та 12192гривні 65 копійок, в тому числі: 19595,99 доларів США заборгованість за кредитом; 4176,82 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 12192,65 грн. пеня за прострочення повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом.

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» судовий збір у розмірі 4674 грн. 00 коп.

Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» судовий збір у розмірі 4674 грн. 00 коп.

Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 02.03.2017року заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду від 31.01.2017року залишена без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 31.01.2017року та ухвалити нове рішення, яким відмовити ПАТ АКБ Індустріалбанк в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № КRI/0900/310/07.

В запереченнях ПАТ АКБ Індустріалбанк на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31.01.2017 року просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 31.01.2017року по справі №202/7418/16-ц залишити без змін.

Відзиви на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31.01.2017 року до апеляційного суду від інших учасників справи не надходили.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 16.07.2007року між АКБ «Індустріалбанк», правонаступником якого є ПАТ АКБ «Індустріалбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №КRI/0900/310/07 на підставі якого останній було надано кредит в розмірі 85000 доларів США строком до 12 липня 2029 року на придбання нерухомості, зі сплатою за користування кредитними коштами 12,5 % річних(а.с.18-20,т.1).

З метою забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору 16.07.2007року між тими ж сторонами було укладено договір іпотеки нерухомого майна КRIZ/0900/131/07, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 (а.с.28-30,т.1).

Із меморіального ордеру №140 20 від 16.07.2007року та заяви ОСОБА_1 від 16.07.2007 року вбачається, що з позичкового рахунку АКБ «Індустріалбанк» на поточний рахунок ОСОБА_1 було перераховано грошові кошти за кредитним договором в сумі 85000 доларів США, в еквіваленті складає 429250,00 грн.(а.с.31, 32, т.1).

З ліцензії №126, виданої Національним банком України 04.12.2001року, та дозволу Національного банку України №126-3 від 04.12.2001 року вбачається, що АКБ «Індустріалбанк» має право здійснювати операції по залученню та розміщенню іноземної валюти на валютному ринку України(а.с.15-17,т.1).

Згідно Додатку до кредитного договору між банком та ОСОБА_1 був узгоджений графік платежів та визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, відповідно до якого позичальник зобов`язалась повернути банку суму кредиту та сплату процентів за користування кредитом(а.с.21-23,т.1).

Так пунктом 5.3. кредитного договору передбачено обов`язок позичальника погашати кредит у сумі не менш ніж 321 доларів США 97 центів та сплачувати нараховані відсотки за користування кредитом не пізніше 25 числа кожного місяця.

Пунктом 5.7. кредитного договору позичальник зобов`язується належним чином виконувати взяті на себе зобов`язання за цим Договором, дотримуватись положень цього договору, а також договорів, укладених в забезпечення виконання зобов`язань за цим договором.

Пунктом 5.9. кредитного договору також передбачено, що позичальник зобов`язується належним чином виконувати взяті на себе за договором зобов`язання, дотримуватись його положень, а також положень договорів, укладених в забезпечення виконання зобов`язань за цим договором.

Відповідно до пункту 6.2 кредитного договору банк має право достроково стягнути суму заборгованості за кредитом, нарахованих відсотків, штрафних санкцій, направивши відповідну письмову вимогу позичальнику, якщо з боку останнього має місце затримання сплати частини кредиту та/або відсотків за користування кредитом щонайменше на один календарний місяць.

Відповідно до пункту 8.1. кредитного договору, за порушення строку погашення заборгованості за кредитом та/або сплати нарахованих відсотків, комісій Банк може нараховувати пеню в розмірі 1 (одного) відсотку від своєчасно не сплаченої суми за кожний день прострочення платежу.

Згідно розрахунку заборгованості, наданого представником позивача, станом на 22.11.2016 року заборгованість за вищезазначеним кредитним договором становить 23697,97 доларів США та 12192,65 грн., в тому числі: 19595,99 доларів США заборгованість за кредитом; 4176,82 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 12192,65 грн. пеня за прострочення повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом(а.с.49-55,т.1).

Листом-вимогою №1165 від 14 вересня 2016 року банк просив ОСОБА_1 сплатити заборгованість за кредитним договором №КRI/0900/310/07, однак такі вимоги банку ОСОБА_1 виконані не були(а.с.40,т.1).

Згідно копії свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 , виданого Виконкомом Новопільської сільської ради народних депутатів Криворізького району Дніпропетровської області 07 червня 1997 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 07 червня 1997 року перебувають у зареєстрованому шлюбі(а.с.37,т.1).

Під час укладення вищезазначеного кредитного договору ОСОБА_2 надав свою згоду на отримання ОСОБА_1 кредиту в розмірі 85000 доларів США(а.с.44,т.1).

В матеріалах справи також міститься нотаріально посвідчена заява ОСОБА_2 від 16 липня 2007 року, згідно якої останній надав згоду на передачу житла, а саме квартири, що належить відповідачам на праві сумісної власності та придбана за рахунок кредитних коштів, в іпотеку банку. Також цією заявою ОСОБА_2 засвідчив, що з текстом кредитного договору ознайомлений та з умовами надання кредиту згодний(а.с.43,т.1).

В своїй заяві від 14 січня 2015 року ОСОБА_1 також зазначає, що вона сплачує кредит за єдине житло її сім`ї із чотирьох осіб ( ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та двоє дітей) (а.с.45,т.1).

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ст.ст.527, 530 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлене договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню, у цей строк (термін).

За правилами ст.541 ЦК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Та відповідно до вимог ч. 1 ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із ст.1054, ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому.

Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Згідно ст.611 Цивільного кодексу України однією з форм відповідальності за порушення зобов`язання є сплата неустойки, у вигляді штрафу або пені.

Згідно із ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ АКБ Індустріалбанк, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що в солідарному порядку зі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості за кредитним договором в розмірі 23697,97 доларів США та 12192 грн. пеня за прострочення повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про проведення судом першої інстанції заочного розгляду, то як вбачається з матеріалів справи, відповідачем реалізоване право передбачене ст.284ЦПК України та ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 02.03.2017року заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду від 31.01.2017року залишена без задоволення, оскільки відповідач ОСОБА_1 про час та місце проведення судового засідання повідомлялась належним чином.

Так, згідно відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 05 листопада 2007 року. (а.с.69-72, т.1) В матеріалах справи маються судові повістки про виклик до суду та конверт, згідно якого судова повістка повернулась на адресу суду з відміткою «по закінченню терміну зберігання»(а.с.74-75, 82-85,т.1).

Крім того, відповідно до ч.1 ст.232 ЦПК України, заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, законом для скасування заочного рішення передбачено одночасно і наявність поважних причин неявки, і істотність значення доказів, на які він посилається, для правильного рішення у справі.

Отже, наявність лише однієї з двох вказаних обставин не може бути підставою для скасування заочного рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, однією з підстав для скасування заочного рішення заявник зазначає те, що кредитний договір №КRI/0900/310/07 від 16 липня 2007 року не відповідає вимогам закону, а саме ст.524 ЦК України. Згідно цієї статті зобов`язання має бути виражене в національній валюті України гривні, в той час як у вищезазначеному кредитному договорі воно виражено в доларах США.

Однак, на час укладання кредитного договору у позивача була наявна ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями, твердження ОСОБА_1 та її представника, що вищезазначений кредитний договір не відповідає вимогам закону, а саме ст.524 ЦК України, є хибним та таким, що не відповідає дійсності.

Крім того, заочне провадження є додатковою гарантією позивачеві від зловживання відповідачем процесуальними правами, усунення причин затягування процесу, дотримання судами строків розгляду справи. Проте в окремих випадках розгляд справ у порядку заочного провадження не спрощує, а ускладнює процес та дає відповідачу можливість його затягнути, оскільки він має право на скасування заочного рішення судом, який його ухвалив, після чого справа (за наявності підстав) розглядається в загальному порядку.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності,колегія суддів вважає безпідставними з наступних підстав.

Згідно аналізу статей 1054, 1050 ЦК України вбачається, що у разі якщо кредитор за кредитним договором, у якому згідно із його умовами позичальник зобов`язаний щомісячно повертати кредит рівними частинами відповідно до умов кредитного договору, щомісяця сплачувати проценти за користування кредитними коштами, а також сплатити неустойку (пеню, штраф) за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним, змінив строк виконання основного зобов`язання (дострокове виконання основного зобов`язання), направивши повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту, то відповідний строк для пред`явлення вимоги до боржника обчислюється з наступного дня, зазначеного кредитором у повідомленні (вимозі) про дострокове повернення кредиту як дата дострокового добровільного повернення всієї суми кредиту й пов`язаних із ним платежів, або після закінчення терміну, визначеного кредитором у повідомленні (вимозі) для його дострокового добровільного повернення.

Повідомлення (вимога) про дострокове повернення кредиту, яка направляється позичальнику та/або поручителю є формою досудового вирішення спору між контрагентами та вимогою сторони, права або законні інтереси якої порушено, про добровільне/безпосереднє врегулювання спору, вказує на зміну строку виконання основного зобов`язання й встановлює обов`язок кредитора пред`явити позов до боржника протягом трьох років, якщо інше не визначено кредитним договором (статті 257, 259 ЦК України).

Так, пунктом 1.1 кредитного договору №КRI/0900/310/07 від 16 липня 2007 року Банк надає Позичальнику у користування кредитні кошти в розмірі 85000 доларів США у порядку передбаченому п.4.1 цього Договору строком з 16.07.2007 року по 12.07.2029року включно для/на придбання нерухомості зі сплатою за користування кредитними коштами з розрахунку 12.5% річних якщо інше не передбачено особливими умовами цього Договору(а.с.18-20,т.1).

Починаючи з вересня 2012 року відповідач ОСОБА_1 почала порушувати умови кредитного договору, внаслідок чого утворилася прострочена заборгованість(а.с.49-55,т.1).

02 квітня 2015 року позивачем направлено на адресу відповідача ОСОБА_1 попередження за вих.№247 про погашення простроченої заборгованості(а.с.38, т.1).

Зазначене попередження отримане відповідачем ОСОБА_1 23 квітня 2015року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення(а.с.39, т.1).

15 вересня 2016року на адресу відповідача ОСОБА_1 направлено лист-вимогу№1165 від 14.09.2016року, згідно якої, позивач вимагав достроково повернути кредит, сплатити нараховані проценти та пеню(а.с.40, т.1).

Зазначений лист отриманий відповідачем ОСОБА_1 15 вересня 2016року(а.с.41,т.1)

Таким чином, оскільки лист-вимогу №1165 направлено/отримано 15.09.2016року, то відповідний строк для пред`явлення вимоги до боржника обчислюється з наступного дня, тобто з 16 вересня 2016року.

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ АКБ Індустріалбанк звернувся із позовною заявою 28 листопада 2016року, тобто в межах трирічного строку позовної давності.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про наявність правових підстав для дострокового солідарного стягнення в примусовому порядку з позичальників на користь позивача заборгованості за кредитним договором.

Доводи апеляційної скарги, що меморіальний ордер не є належним доказом надання кредитних коштів є безпідставними, оскільки загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України визначає Закон України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні".

Відповідно до ст.1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" меморіальний ордер - розрахунковий документ, який складається за ініціативою банку для оформлення операцій щодо списання коштів з рахунка платника і внутрішньобанківських операцій відповідно до цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України.

Пунктом 22.1 статті 22 вказаного Закону встановлено, що ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів:

1) платіжне доручення; 2) платіжна вимога-доручення; 3) розрахунковий чек; 4) платіжна вимога; 5) меморіальний ордер.

При цьому, відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", документ, який містить відомості про господарську операцію є первинним документом.

Первинні документи є підставою для бухгалтерського обліку операцій банку (п. 42 Постанови Правління НБУ від 4 липня 2018 року №75 "Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України").

Пунктом 44 Постанови НБУ від 4 липня 2018 року №75 визначено, що первинні документи банку (паперові та електронні) залежно від виду операції та типу контрагентів класифікують за такими ознаками:

1) за місцем складання:

зовнішні (одержані від клієнтів, державних виконавців та інших банків); внутрішні (оформлені в банку);

2) за змістом: касові;

меморіальні (для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій).

Меморіальні документи застосовуються банком для здійснення і відображення в обліку операцій банку і його клієнтів за безготівковими розрахунками відповідно до нормативно-правових актів Національного банку України. Внутрішньобанківські операції оформляються меморіальними ордерами та іншими документами, що складаються банком відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку і внутрішніх процедур банку. Операції, що відображаються за позабалансовими рахунками, також оформляються меморіальними ордерами (пункти 46, 47 Постанови НБУ від 4 липня 2018 року № 75)

З викладеного вище вбачається, що меморіальний ордер є первинним документом, що містить відомості про операцію банку, а отже наданий Позивачем суду меморіальний ордер є належним, допустимим та достатнім доказом надання кредиту згідно умов Кредитного договору.

З долученої Позивачем до матеріалів справи роздруківки меморіального ордеру №140 20 від 16.07.2007року вбачається, що грошові кошти за Кредитним договором були перераховані на поточний рахунок Відповідача № НОМЕР_2 (а.с.31, т.1).

В подальшому, відповідач ОСОБА_1 , зняла грошові кошти зі свого поточного рахунку особисто, про що свідчить Заява на видачу готівки №101_67 від 16.07.2007року, що підтверджує факт отримання кредитних коштів у повному розмірі(а.с.32, т.1).

Також, факт отримання відповідачем ОСОБА_1 кредитних коштів підтверджується зверненням ОСОБА_1 до Банку щодо реструктуризації заборгованості за кредитним договором. В листі, який 14.01.2015року надійшов до АКБ Індустріалбанк, ОСОБА_1 звернулась із проханням щодо реструктуризації заборгованості зазначивши, що між сторонами існують договірні відносини на підставі укладеного 16.07.2017року кредитного договору № КRI/0900/310/07, а також вказує про сумлінне виконання нею протягом деякого часу обов`язків щодо сплати чергових платежів за кредитним договором саме в іноземній валюті.

Відповідач ОСОБА_1 добровільно звернулася до Банку з наміром реструктуризації заборгованості та розуміння існування боргу, однак, на теперішній час ухиляється від виконання обов`язків за кредитним договором після 7 (семи) років добровільного його виконання.

Як вбачається з наведеного, ОСОБА_1 підписанням особисто касового документу заяви на видачу готівки, написанням звернення на адресу АКБ Індустріалбанк та укладенням з Банком договору іпотеки визнала факт отримання кредитних коштів та заборгованості за ним, а тому зазначені обставини, в силу статті 61ЦПК України, не підлягають доказуванню.

Доводи апеляційної скарги, що рахунки 2233 не включені до переліку рахунків, які можуть використовувати банки в бухгалтерському обліку операцій з іноземною валютою,що не відповідає вимогам Постанови НБУ №555 від 2004 року є безпідставним, оскільки відповідно до Інструкції Про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України затверджена Постановою Правління Національного банку України від 17.06.2004 №280 рахунок 2233 відноситься до Класу 2. Операції з клієнтами Плану рахунків та має призначення: Довгострокові іпотечні кредити, що надані фізичним особам. Призначення рахунку: облік довгострокових іпотечних кредитів, що надані фізичним особам. За дебетом рахунку проводяться суми наданих кредитів. За кредитом рахунку проводяться суми погашення заборгованості; суми заборгованості, що перераховані на рахунок простроченої заборгованості.

Пунктом 6 зазначеної Інструкції передбачено, що План рахунків забезпечує мультивалютний облік операцій, суть якого полягає в обліку операцій в іноземній валюті за тими самими рахунками, що і операцій у гривні.

Крім того, розділом II Рахунки, що використовуються для обліку операцій в іноземній валюті та банківських металах Постанови Правління НБУ від 17.11.2004р. №555 Про затвердження Інструкції з бухгалтерського обліку операцій в іноземній валюті та банківських металах у банках України передбачено, що:

1. Банк під час відображення операцій в іноземній валюті та банківських металах за потреби використовує транзитні рахунки, рахунки з обліку дебіторської та кредиторської заборгованості відповідно до облікової політики з подальшим відображенням операцій за відповідними рахунками за їх призначенням.

2. Банк використовує розподільчі рахунки з метою здійснення валютного нагляду та обов`язкового продажу іноземної валюти відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку України з валютного регулювання.

3. Банк в обліковій політиці визначає самостійно технічні аспекти переоцінки рахунків в іноземній валюті та банківських металах, а також порядок ведення аналітичного обліку за технічними рахунками з урахуванням можливостей програмного забезпечення та відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку України.

Доводи апеляційної скарги щодо ненадання графіку платежів для підтвердження отримання ОСОБА_1 кредитних коштів та визначення розміру заборгованості за кредитним договором є безпідставними та необґрунтованими, оскільки, в матеріалах справи є копія кредитного договору № КRI/0900/310/07 від 16.07.2007 року разом з додатками та додатковими угодами, серед яких є Графік платежів від 16.07.2007року, підписаний сторонами, який є невід`ємною частиною кредитного договору (а.с.21-22, т.1).

Пунктом 3.2. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007року передбачено, що кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил.

Графік платежів (Додаток 1) до кредитного договору, який підписаний позивачем та відповідачем (а.с.22,т.1), містить всі необхідні дані, а саме: зазначена сума до сплати основного боргу, процентів, вартість супутніх послуг (страхування, послуги нотаріуса та ін.).

Також, апелянт зазначає, що розрахунок заборгованості за кредитом не є належним доказом по справі, оскільки не містить сум здійснених ОСОБА_1 платежів за кредитним договором. Однак, зазначене твердження є помилковим, оскільки додаток до розрахунку містить окремі розділи погашення відсотків та погашення тіла кредиту. В цих розділах вказано дати та суми платежів за весь час користування кредитними коштами.

Крім того, в судовому засіданні під час розгляду справи в апеляційній інстанції, відповідач та її представник заперечували факт надання кредитних коштів, але не заперечували факт повернення грошей, зазначаючи, що відповідачем, до ухвалення рішення, сплачено приблизно 41000 доларів США, а залишок складає 1000-1500доларів США.

Доводи апеляційної скарги, що кредитний договір №КRI/0900/310/07 від 16.07.2007року не відповідає вимогам закону, оскільки валюта зобов`язання має бути виражена у грошовій одиниці України гривні, в той час як у зазначеному договорі воно виражено в доларах США є необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Укладаючи кредитний договір, відповідач була ознайомлена з його умовами, змістом та наслідками порушення зобов`язань за цим договором, що підтвердила своїм підписом.

Відповідач не була позбавлена можливості відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, що визначено частиною другою статті 1056 ЦК України, але таких дій не здійснила.

Відповідач посилається на те, що видача банком кредиту та сплата процентів за їх користування у валюті, відмінній від української гривні, є порушенням валютного законодавства, що, у свою чергу, є підставою вважати, що договір не відповідає вимогам Закону, оскільки в ньому зобов`язання виражене в іноземній валюті.

Згідно зі ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях (ч.1 ст.533 ЦК України).

Відповідно до ч.3ст.533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Положення чинного законодавства хоча й визначають національну валюту як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на здійснення розрахунків за зобов`язанням, визначеним грошовим еквівалентом в іноземній валюті і саме з такими умовами кредитування погодилася відповідач ОСОБА_1 .

Згідно з п.1 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет) Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Підпунктами «в», «г» п.4 ст.5 Декрету встановлено, що для проведення резидентами валютних операцій, а саме надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу потребує отримання індивідуальні ліцензії на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Згідно з п.5 ст.5 Декрету одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії.

Відповідно до п.1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (в редакції, чинній на час укладання кредитного договору), використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії (індивідуальної ліцензії) дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Як встановлено судом, позивач на час укладення спірного договору мав банківську ліцензію та дозвіл на право здійснювати банківські операції з валютними цінностями(а.с.15-17,т.1).

Отже, під час укладення між сторонами кредитного договору не були порушені вимоги Декрету та ЦК України, а посилання відповідача щодо невідповідності умов кредитного договору законодавству України з підстав, пов`язаних з валютою кредитування, є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Крім того, відповідно до роз`яснень, викладених у п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України, Декрет).

Вказана правова позиція викладена у Постанові ВСУ від 10 лютого 2016 року у справі № 6-1680цс15: Якщо у кредитному договорі виконання зобов`язання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (стаття 533 ЦК України) за наявності хоча б у однієї сторони зобов`язання: або у банка-отримувача або у ініціатора платежу індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України ( стаття 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"), то суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що позивач не надавав згоди на заочний розгляд справи не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки в матеріалах справи є заява АКБ Індустріалбанк від 31.01.2017року про розгляд справи без участі позивача, в якій зазначено згоду про заочний розгляд справи(а.с.86, т.1).

Отже, апелянтом не доведено належними та допустимими доказами, що грошові кошти за кредитним договором №КRI/0900/310/07 від 16.07.2007року їй не передавалися або були повернуті у повному обсязі.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Крім того, в процесі розгляду справи в апеляційній інстанції, за клопотанням відповідача ОСОБА_1 по справі призначено почеркознавчу експертизу. За Висновком експерта №751-19 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи по цивільній справі №202/7418/16-ц Підпис від імені ОСОБА_1 в графі: Позичальник у додатковій угоді №1 від 25.09.2008року про внесення змін до кредитного договору №КRI/0900/310/07 від 16.07.2007року (том2, а.с.146), виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Як роз`яснення в п.3 ПленумуВСУ від 30.05.1997року N8 Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах при дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що згідно зі ст. 62 ЦПК висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності.

Отже, враховуючи вище зазначені обставини справи, колегія суддів не бере до уваги вказаний висновок. Крім того, в справі, яка переглядається, встановлено, що договір кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з приводу усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; відповідач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов кредитного договору та у подальшому виконувала його умови; позивач надав відповідачу всю необхідну інформацію про умови надання послуг фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника.

Також, в процесі розгляду даної справи постановою Верховного Суду від 09.12.2019року у цивільний справі №201/2714/17 залишено без змін рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 21.03.2017року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2017 року , якими у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ Індустріалбанк про визнання недійсним кредитного договору відмовлено(а.с.149-153, т.3).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вищезазначений кредитний договір укладено ОСОБА_1 в інтересах сім`ї, у зв`язку з чим цивільні права та обов`язки за цим договором виникли також у ОСОБА_2 , який є чоловіком позичальника.

Таким чином, за виконання кредитного договору №КRI/0900/310/07 від 16 липня 2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повинні відповідати як солідарні боржники.

Аналогічний висновок міститься у Постанові Верховного Суду України у справі №6-539цс16 від 14 вересня 2016 року, який відповідно до ч.1 ст.360 ЦК України, повинен враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова