Справа № 465/3503/18 Головуючий у 1 інстанції: Мартьянова С.М.
Провадження № 22-ц/811/1644/21 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з ро згляду цивільних справ

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар - Жукровська Х.І.

з участю - апелянта ОСОБА_1 , представника апелянта адвоката Кісь О.Р., представника відповідача адвоката Мехеди Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 30 березня 2021 року, ухвалене в складі головуючої - судді Мартьянової С.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , з участю третьої особи - П`ята Львівська державна нотаріальна контора про визначення часток у спільній сумісній власності,

В С Т А Н О В И В:

в червні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суду з позовом до ОСОБА_2 , з участю третьої особи - П`ята Львівська державна нотаріальна контора про виділення часток у спільній сумісній власності земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , визнавши, що: ОСОБА_3 належить 1/4 частина земельної ділянки; ОСОБА_4 належить 1/4 частина земельної ділянки; ОСОБА_5 належить 1/4 частина земельної ділянки; ОСОБА_2 належить 1/4 частина земельної ділянки.

В обґрунтування позову зазначала, що їй належить квартира за адресою: АДРЕСА_2 . Будинок АДРЕСА_1 знаходиться на земельній ділянці, яка згідно державного акту на право приватної власності на землю належить ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в рівних частках. Брат позивачки ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а сестра ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Оскільки брат та сестра проживали разом з мамою, після їх смерті ОСОБА_3 фактично прийняла спадщину. Після смерті матері ОСОБА_3 , позивачка звернулась до П`ятої Львівської державної нотаріальної контори, де була відкрита спадкова справа та прийняла спадщину. Зазначає, що належним чином оформила право на спадкування на квартиру номер АДРЕСА_3 . Проте, не змогла оформити спадкування 3/4 часток земельної ділянки по АДРЕСА_1 , оскільки відповідач не погоджується добровільно виділити ідеальні частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Просила позов задовольнити.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 30 березня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , з участю третьої особи - П`ята Львівська державна нотаріальна контора про виділення часток у спільній сумісній власності відмовлено.

Судові витрати, понесені позивачем, залишено за позивачем.

Не погоджуючись з даним рішенням, позивач ОСОБА_1 оскаржила таке в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення є незаконним, ухвалене без урахування всіх обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування вимог покликається на те, що суд першої інстанції не врахував, що поділ земельної ділянки може проводитись за домовленістю між співвласниками та лише учасниками приватизації. При цьому її мати, брат та сестра померли, а відповідач категорично не погоджується визнати, що частки у приватизованому майні є рівними, а відтак, з метою реалізації свого права на спадкування майна за померлим, звернулась в суд для визначення ідеальних часток у приватизованій земельній ділянці, оскільки інше не встановлено договором та законом.

Посилання суду на відповідність часток земельної ділянки частці у будинку не може бути застосоване у зазначеному випадку, оскільки будинок не перебуває у власності, а лише квартири. Право власності на квартиру у порядку спадкування нею було реалізовано, проте реалізація права на частку у спільній сумісній власності на земельну ділянку порушено відповідачем.

Тривалий розгляд справи (упродовж трьох років) позбавив її можливості розпорядитись успадкованим майном.

При визначенні судом ідеальної частки для можливості спадкування та належним чином оформлення права власності на часткову власність у земельній ділянці відповідач у подальшому залишає за собою право на поділ будинку та земельної ділянки в натурі у відповідності до ст. 120 ЗК України.

Посилання на постанови Верховного суду № 653/1760/1603, №489/2029/17 від 16.09.20, № 619/2275/17 від 04.09.2020 та № 633/76/16-ц від 26.08.2020 не могли бути застосовані судом, оскільки спори, які вирішувались у даних справах не були аналогічні їхньому та стосувались питання усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, виділення земельних ділянок в натурі та поділ в натурі земельних ділянок, що не відповідає предмету їх спору.

Просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 30 березня 2021 року та постановити нове, яким визначити частки у спільній сумісній власності - земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , визнавши, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 належить по ј частині земельної ділянки.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_6 зазначила, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, а аргументи апеляційної скарги є аналогічними позову, взаємосуперечливими та такими, що не підтверджуються вимогами законодавства та судовою практикою.

Звертає увагу на те, що жодних відомостей про те, що земельна ділянка була включена до спадкової маси у спадковій справі № 257/2015 матеріали справи не містять. Також позивачем не надано доказів відмови нотаріальної контори в оформленні права спадщини на земельну ділянку.

Зазначає, що на даний час позивач не є власником земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 оскільки не оформила на неї право спадщини та не зареєструвала у встановленому чинним законодавством порядку право власності на неї. Особи, за якими позивачка просить визнати право власності, а саме ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 померли, відповідно втратили цивільну процесуальну правоздатність та дієздатність. Тому вимоги позивачки є такими, що не відповідають вимогам цивільного законодавства.

Просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 30 березня 2021 року залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в суд апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає в повній мірі.

Судом установлено, що власником квартири АДРЕСА_3 , що складається з двох житлових кімнат та кухні, житлова площа - 58,4 кв. м., загальна площа - 101,1 кв. м., площа підвалу 37, 5 кв.м. є ОСОБА_1 (а.с. 45 -46), власником квартири АДРЕСА_4 - ОСОБА_6 (а.с. 42)

Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю Серія номер ЛВ № 20402026, виданого Департаментом землеустрою та планування забудови міста Львівської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 видано свідоцтво про право власності на земельну ділянку площею 0, 0914 га., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку (а.с. 8).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує також висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до приписів статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Частиною першою статті 368 ЦК України встановлено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до статті 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Відповідно до частини четвертої статті 120 Земельного Кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

За змістом частини першої статті 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди у судовому порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 89 Земельного Кодексу України співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки.

З наведених вище положень вбачається, що у разі набуття права власності на житловий будинок (частку будинку) кількома особами, право власності на земельну ділянку, яка відведена для його обслуговування визначається пропорційно до часток осіб у праві власності на цей будинок.

Отже, чинне земельне та цивільне законодавство закріплює принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди.

Аналогічна позиція закріплена у постанові Верховного Суду України у справі 6-2225 цс16, зокрема, стаття 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Крім цього, згідно із вказаною правовою позицією Верховного Суду України, при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Як вбачається з пункту 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої.

Отже, зазначені вище норми Земельного та Цивільного кодексів України, а також судова практика Верховного Суду дають підстави стверджувати, що право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, яке знаходиться на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду № 653/1760/16 від 03.11.2020, № 489/2029/17 від 16.09.2020, № 619/2275/17 від 04.09.2020, № 633/76/16-ц від 26.08.2020.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Установивши та врахувавши, що провести визначення частки земельної ділянки у спільній сумісній власності можливо лише у випадку, коли відповідна частка будинку, який розташований на такій земельній ділянці і який разом із земельною ділянкою становить цілісний об`єкт нерухомості, є визначена, а розміри часток співвласників у праві спільної сумісної власності, які бажають визначення розміру частки у земельній ділянці, або виділення такої - попередньо визначені, оскільки розмір земельної ділянки яка підлягає визначенню та виділенню пропорційно залежить від розміру частки в будинку, яка належить таким співвласникам і в результаті такого визначення чи виділення відповідно до статті 364 ЦК України право співвласника (співвласників) у праві спільної власності припиняється як по відношенню до будинку, так і по відношенню до земельної ділянки, а згідно із державним актом на право приватної власності на землю серії ЛВ №20402026 від 05.07.1999 року земельна ділянка площею 0,0914 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 була надана для обслуговування житлового будинку, матеріали цивільної справи не містять доказів визначення розміру часток, чи виділення таких, або проведення поділу будинку АДРЕСА_1 , не містять таких доказів і інвентаризаційна справа на домоволодіння (квартал 61), розташоване за вказаною адресою, відтак частки квартир АДРЕСА_5 та АДРЕСА_4 не визначенні, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про неможливість визначення часток земельної площею 0, 0914 га., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 і цільове призначення якої - для обслуговування житлового будинку, а відтак і про відмову в задоволенні позовних вимог.

Мотиви апеляційної скарги, які є ідентичні доводам позовної заяви вірних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 30 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 16 грудня 2021 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич