Справа 206/2863/21
Провадження 2/206/1041/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

16 вересня 2021 року у залі суду в м. Дніпрі Самарський районний суду м. Дніпропетровська

у складі:

головуючого судді Сухорукова А.О.,

секретаря Орлова А.О.,

за участю:

представника позивача, адвоката Маркело В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних поцедур Дніпровської міської ради, Орган опіки та піклування в особі Управління-служби у справах дітей та гуманітарної політики Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, про усунення перешкод в здійсненні права власності, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

встановив:

І. Стислий виклад позиції позивачів, представника позивача.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 та її синові ОСОБА_6 на праві спільної часткової власності належала квартира АДРЕСА_1 , кожному належало по 1/2 частині квартири. ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з чим ОСОБА_1 успадкувала належну йому частину спірної квартири. В 2016 році на підставі укладеного по довіреності від імені ОСОБА_1 договору купівлі- продажу, спірна квартира незаконно вибула з володіння позивача і її власником стала ОСОБА_7 . Заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23.07.2019 року по справі №206/6490/18 позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 загальною площею 42 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна ; 01, укладений між ОСОБА_1 , від імені якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_8 , та ОСОБА_7 , посвідчений 17.08.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Восковець Оксаною Олександрівною, за реєстраційним номером 1359. Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_9 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 42 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна; 01. Рішення суду набрало законної сили 11 грудня 2019 року після розгляду справи Дніпровським апеляційним судом. Спірна квартира АДРЕСА_1 вибула з володіння ОСОБА_1 незаконним шляхом, спочатку внаслідок договору купівлі-продажу від 17.08.2016 року, а потім на підставі договору довічного утримання від 22.01.2019 року. З моменту укладення договору купівлі-продажу спірної квартири позивач проживала в ній одна. ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , як власники квартири, в неї не вселялися. Також не вселялися в спірну квартиру інші особи. В серпні 2020 року право власності позивача на спірну квартиру було відновлено та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04.08.2020 року. В належній на праві власності спірній квартирі 14.01.2019 року були зареєстровані ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Цих людей позивач ніколи не бачила, вони в спірній квартирі жодного разу не були. У зв`язку із чим позивач просить суд визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 2-5).

Представник позивача адвокат Маркело В.О. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити.

Від відповідача відзиву на позовну заяву і всіх доказів, які можливо доставити до суду, що підтверджують заперечення проти позову на адресу суду не надходило, відповідач про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судової повістки поштою, про що в матеріалах справи містяться конверт на адресу відповідача, повернутий поштою з відміткою «не проживає» (а.с.35). Суд повідомляв відповідача про судові засідання, шляхом надання оголошення на сайті « Судова влада України» (а.с. 38,40). В судове засідання, призначене на 16 вересня 2021 року, відповідач не з`явилась, у зв`язку з чим суд вважає можливим застосувати положення ст. 280 ЦПК України та розглянути справу заочно.

Третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних поцедур Дніпровської міської ради у судове засідання не з`явились, подали до суду заяву, в якій просить суд розглядати справу без їх участі та просить прийняти рішення відповідно до чинного законодавства (а.с.33-34).

Третя особа Орган опіки та піклування в особі Управління-служби у справах дітей та гуманітарної політики Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради до суду не з`явились, подали до суду клопотання про розгляд справи за відсутності представника, при прийнятті рішення просить врахувати інтереси дітей в межах чинного законодавства (а.с.41).

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

05.07.2021 представником позивача подано дану позовну заяву (а.с. 2-5)

26.07.2021 відкрито провадження у справі, призначено судове засідання на 17 серпня 2021 року (а.с. 27).

17.08.2021 у зв`язку із неявкою відповідача судове засідання було відкладено до 08.09.2021 року (а.с. 32).

18.08.2021 від директора третьої особи Департамента адміністративних послуг та дозвільних поцедур Дніпровської міської ради надійшла заява про розгляд справи без їх участі (а.с.33-34).

08.09.2021 у зв`язку з неявкою відповідача по справі судове засідання було відкладено до 16.09.2021 року, суд повідомляв відповідача про судове засідання, шляхом надання оголошення на сайті « Судова влада України» (а.с. 38,40).

16.09.2021 представником третьої особи Органу опіки та піклування в особі Управління-служби у справах дітей та гуманітарної політики Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради заявлено клопотання про розгляд справи без її участі (а.с. 41).

17.07.2021 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні на 13.08.2020 (а.с. 76).

Оскільки у судові засідання відповідач, повідомлена про дату та час судового засідання, не з`явилась, за наявності підстав, визначених у ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд постановив розглядати справу заочно.

Під час розгляду справи судом заслухано представника позивача, досліджено письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

16.09.2021 проголошену резолютивну частину рішення суду.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних відносин.

Згідно заочного рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 23.07.2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , іпн. НОМЕР_1 ) до ОСОБА_7 ( АДРЕСА_3 , іпн. НОМЕР_2 ), ОСОБА_9 ( АДРЕСА_3 , іпн. НОМЕР_3 ) та ОСОБА_8 ( АДРЕСА_3 , іпн. НОМЕР_4 ), треті особи: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Восковець Оксана Олександрівна (м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, б.68, прим.1) та Сьома Дніпровська державна нотаріальна контора (м. Дніпро, вул. Шевченко, 57) про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 42 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, укладений між ОСОБА_1 , від імені якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_8 , та ОСОБА_7 , посвідчений 17.08.2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Восковець Оксаною Олександрівною, за реєстраційним №1359. Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_9 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 42 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01. (а.с. 6-7).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишено без задоволення. Заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23.07.2019 року залишено без змін (а.с.8-11).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 04.08.2020 року за ОСОБА_1 зареєстровано права власності на квартиру загальною площею 42 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.12).

Як вбачається з копії довідки №2335 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщені/будинку осіб від 10 червня 2021 року, за адресою: АДРЕСА_2 до складу сім`ї/зареєстрованих осіб входять: позивач ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (а.с. 13).

Таким чином, судом встановлено, що за адресою реєстрації місця проживання у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , відповідач не мешкають, у вказаному будинку відсутні їх особисті речі та майно, участі у матеріальних витратах по утриманню будинку та сплаті комунальних платежів вони не беруть.

ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Дані правовідносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України та Житловим кодексом України.

Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ч. ч. 1, 2, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Згідно ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Так, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у своїй постанові від 16.11.2016 по справі № 6-709цс16.

Згідно п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням, відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71. 72, 116, 156 ЖК України; стаття 405ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Разом з тим, суд також виходить із того, що ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй від 20.11.1959, яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Таким чином, фактично реєстрація являє собою лише фіксацію фактичного місця проживання особи.

В той же час, судом встановлено, що малолітні діти відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 зареєстровані без відома позивача, в спірній квартирі ніколи не проживали, відповідач ОСОБА_2 заселити у квартиру їх не намагалась.

Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У своїй постанові від 04.07.2018 по справі № 653/1096/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Відтак, з огляду на вищевикладене, виходячи з якнайкращого забезпечення інтересів дітей, в той же час керуючись принципом пропорційності, з огляду на те, що діти ніколи в квартирі не проживали, та на створення відповідачами перешкоди позивачу у вільному користуванні, володінні та розпорядженні власним нерухомим майном, суд вважає, що вимога позивача щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 підлягає задоволенню та це жодним чином не порушить права та інтереси дітей.

Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Також, відповідно до вимог ст.12ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Абзацом 6 п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, судом встановлено, що відповідачі дійсно не проживають в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , тобто за місцем реєстрації відповідачі не беруть участі у витратах по утриманню та проведенню ремонту, з заявами про усунення перешкод в користуванні житловою площею відповідачі не зверталися, тому їх слід визнати такими, що втратили право користування даним житловим приміщенням, що є підставою для зняття їх з реєстрації за даною адресою.

Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, вислухавши доводи та пояснення представника позивачів, врахувавши інтереси малолітніх дітей, з урахуванням практики ЄСПЛ щодо застосування ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 150, 156 ЖК України, ст.ст. 15, 16, 317, 319, 321, 328, 383, 386, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 1-4, 10, 12, 13, 76-89, 95, 141, 258, 259, 264, 265, п. 15, п.п. 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України,

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних поцедур Дніпровської міської ради, Орган опіки та піклування в особі Управління-служби у справах дітей та гуманітарної політики Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, про усунення перешкод в здійсненні права власності, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , (паспорт серії НОМЕР_5 , виданий 20.08.2008 року Ленінським ВРАЦС ДМУЮ Дніпропетровської області), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , (паспорт серії НОМЕР_5 , виданий 20.08.2008 року Ленінським ВРАЦС ДМУЮ Дніпропетровської області) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_10 (РНОКПП НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 вересня 2021 року.

Суддя А.О. Сухоруков