КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2021 року м. Київ

Справа №752/14506/20

Апеляційне провадження № 22-ц/824/14262/2021

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва ухваленого під головуванням судді Колдіної О.О. 23 жовтня 2020 року у м. Києві, дата складення повного тексту рішення не зазначена, у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Асфальтобетонний завод «АБ Столичний» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої підприємству,

В С Т А Н О В И В

У липні 2021 року представник ПрАТ «Асфальтобетонний завод «АБ Столичний» звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 працював водієм в ПрАТ «АБ Столичний» з 05 грудня 2017 року. 07 квітня 2020 року ОСОБА_1 під час планового вивезення будівельних матеріалів на самоскиді МАЗ д.н. НОМЕР_1 здійснив наїзд на прирельсову естакаду розвантажувальної колії №8, внаслідок чого зазнав ушкоджень підйомний гідроциліндр автомобіля. Свою вину у пошкодженні транспортного засобу ОСОБА_1 визнав, надавши відповідні письмові пояснення та зобов`язався відшкодувати завдані підприємству збитки.

Наказом № 46/1 від 08 квітня 2020 року була створена тимчасова комісія для розслідування факту завдання шкоди за участю автомобіля МАЗ НОМЕР_1 , який належить ПрАТ «АБ Столичний». Згідно Акту службового розслідування була встановлена вина водія ОСОБА_1

14 квітня 2020 року між ПрАТ «АБ Столичний» та ТОВ «Мазрезерв» було укладено договір поставки товару - гідроциліндра на суму 66702,00 грн та ремкоплекта для монтажу на суму 322,05 грн.

Позивач посилається на те, що наказом генерального директора ПрАТ «АБ Столичний» № 49 від 13 квітня 2020 року за згодою ОСОБА_1 надано розпорядження про відрахування з заробітної плати відповідача 20% заробітку в рахунок відшкодування шкоди та надано ОСОБА_1 можливість вносити додаткові платежі на погашення такого відшкодування. Однак, ОСОБА_1 свій обов`язок щодо відшкодування збитків, завданих підприємству не виконав. На підставі наказу від 08 травня 2020 року був звільнений з підприємства. При звільненні з працівником був проведений повний розрахунок.

За час роботи ОСОБА_1 на покриття збитків вніс грошові кошти в розмірі 626,2 грн, інша частина в розмірі 66397,80 грн залишилась не відшкодованою, в зв`язку з чим позивач просить стягнути її в судовому порядку.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2020 року позов Приватного акціонерного товариства «Асфальтобетонний завод «АБ Столичний» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої підприємству - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Асфальтобетонний завод «АБ Столичний» матеріальну шкоду в розмірі 66397, 80 грн, судовий збір в розмірі 2102,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та вказав, що обставини, викладені в позовній заяві, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду,

Не погодився із вказаним рішення суду ОСОБА_1 , ним подано апеляційну скаргу, в якій він посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи. Позивач зазначає, що в судовому рішенні не має посилання на жоден з перелічених ст. 134 КЗпП України випадків повної матеріальної відповідальності. Вказує, що на момент завдання шкоди відповідачем договір про повну матеріальну відповідальність між сторонами не укладався. Посада відповідача (водій) не передбачає можливості укладення з ним договору про повну матеріальну відповідальність, навіть за його згодою. Тому на відповідача може бути покладена відповідальність лише в межах середнього місячного заробітку , яка згідно довідки №21 від 20 липня 2021 року складає 27811,60 грн.

Зазначає, що судом першої інстанції справу розглянуто за відсутності відповідача, не повідомленого належним чином про дату, час і місце розгляду справи.

На підставі викладеного просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовну заяву залишити без задоволення. Судові витрати, а саме судовий збір в розмірі 3153,00 грн, та адвокатські витрати за надання правничої допомоги орієнтовно в розмірі 10815, 00 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ПрАТ «Асфальтобетонний завод «АБ Столичний» вказує на те, що відповідач погодився відшкодувати шкоду завдану підприємству в повному обсязі, а тому в даному випадку його відповідальність має бути повною, а не обмежуватись частиною заробітку працівника.

Вважає рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим та просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

У порядку ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 3 ч.3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Враховуючи наведені положення процесуального закону, а також наявність в апеляційній скарзі доводів щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, апеляційний суд вважає за доцільне перш за все здійснити перевірку саме цих обставин.

З матеріалів справи вбачається, що провадження у справі було відкрито ухвалою суду від 02 вересня 2020 року (а.с.73). Цією ж ухвалою суду розгляд справи був призначений за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін на 23 жовтня 2020 року. В цей день розгляд справи відбувся за відсутності сторін (а.с.80-86).

Адреса зареєстрованого місця проживання відповідача була перевірена в установленому процесуальним законом порядку, на цю адресу направлялось судове повідомлення, однак воно було повернуто поштовим відділення з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.76).

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

В порядку визначеному ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи

У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на необхідність додержання судами вимог цивільного процесуального законодавства щодо належного повідомлення учасників справи та наголошував на тому, що ці обставини є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, зокрема у постанові від 03 лютого 2021 року у справі № 638/15016/14-ц та у постанові від 24 лютого 2021 року в справі № 466/5632/14-ц.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що дані про належне повідомлення відповідача про розгляд справи в суді першої інстанції відсутні, оскільки судова кореспонденція, зокрема копія ухвали про відкриття провадження та копія позовної заяви, повернулась до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання», що не є належним повідомленням про розгляд справи судом. У зв`язку з цим відповідач був позбавлений можливості надати свої пояснення та докази на стадії розгляду справи судом першої інстанції. Тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

По суті спірних правовідносин апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 був призначений на посаду водія в ПрАТ «АБ Столичний» з 05 грудня 2017 року на підставі наказу № 143-К від 04 грудня 2017 року (а.с. 11).

07 квітня 2020 року ОСОБА_1 під час планового вивезення будівельних матеріалів на самоскиді МАЗ д.н. НОМЕР_1 здійснив наїзд на прирельсову естакаду розвантажувальної колії № 8, внаслідок чого зазнав ушкоджень підйомний гідроциліндр автомобіля.

Свою вину у пошкодженні транспортного засобу ОСОБА_1 визнав, надавши пояснювальну записку та заяву, в якій зобов`язався відшкодувати завдані підприємству збитки за рахунок відрахувань із заробітної плати в розмірі 20% (а.с. 13,26).

Наказом Генерального директора ПрАТ «АБ Столичний» № 46/1 від 08 квітня 2020 року була створена тимчасова комісія для розслідування факту завдання шкоди за участю автомобіля МАЗ НОМЕР_1 , який належить ПрАТ «АБ Столичний» (а.с. 14).

Згідно Акту службового розслідування від 08 квітня 2020 року була встановлена вина водія ОСОБА_1 у пошкодженні телескопічного гідроциліндра підйому кузова (а.с. 15-22).

14 квітня 2020 року між ПрАТ «АБ Столичний» та ТОВ «Мазрезерв» було укладено договір поставки товару - гідроциліндра на суму 66702,00 грн та ремкоплекта для монтажу на суму 322,05 грн (а.с. 28-30).

Наказом генерального директора ПрАТ «АБ Столичний» № 49 від 13 квітня 2020 року за згодою ОСОБА_1 надано розпорядження про відрахування з заробітної плати відповідача 20% заробітку в рахунок відшкодування шкоди та надано ОСОБА_1 можливість вносити додаткові платежі на погашення такого відшкодування (а.с. 27).

Судом встановлено, що в рахунок відшкодування збитків підприємству відповідачем сплачено грошові кошти в розмірі 626,25 грн, інша частина в розмірі 66397,80 грн залишилась не відшкодованою.

На підставі наказу від 08 травня 2020 року № 239-к ОСОБА_1 був звільнений з підприємства на підставі ст. 38 КЗпП України.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно зі ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч. 1ст. 130 КЗпП України передбачено матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

При покладанні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантується шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (вимоги ч. 2ст. 130 КЗпП України).

Відповідно до ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Випадки повної матеріальної відповідальності визначені ст. 134 КЗпП України.

В п.1 ч.1 ст. 134 КЗпП України зазначено, що на працівника може бути покладена повна матеріальна відповідальність за завдану шкоду у випадку, якщо між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Відповідно до ст. 135-1 КЗпП України, письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані зі зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Перелік посад і робіт, що заміщуються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на збереження, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва (далі - Перелік N447/24), затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 р. N 447/24, яка діє на території України відповідно до постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 р. N 1545-XII «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР».

У листі Міністерства праці та соціальної політики України від 27 травня 2008 року N146/06/186-88, зазначено, що наявність посади або роботи в Переліку посад, і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, не дає підстави для укладення договору про повну матеріальну відповідальність, якщо у змісті трудової функції працівника відсутні перелічені обов`язки.

Таким чином договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність може укладатися за наявності одночасно двох умов: 1) наявність посади, яку працівник займає, або роботи, що він виконує, у загальному Переліку №447/24; 2) виконання обов`язків згідно із посадою, виконання роботи за фахом має бути безпосередньо пов`язане зі збереженням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням чи застосуванням в процесі виробництва довірених працівникам цінностей.

Відповідно до п. п. 4, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

За правилами ст.132 КЗпП за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі. Якщо межі матеріальної відповідальності були визначені в укладеному з працівником контракті, вона покладається на нього відповідно до умов контракту.

Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. Згідно зі ст. 130 КЗпП не одержані або списані в доход держави прибутки з підстав, пов`язаних з неналежним виконанням працівником трудових обов`язків (так само як і інші неодержані прибутки) не можуть включатися до шкоди, яка підлягає відшкодуванню.

При матеріальній відповідальності в межах середнього місячного заробітку він визначається відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 Порядку обчислення середньої заробітної плати (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 р. № 348, а саме виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують вирішенню судом справи про відшкодування шкоди, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців, а в разі коли працівник останні місяці перед вирішенням справи не працював або справа вирішується після його звільнення - виходячи з виплат за попередні два місяці роботи на даному підприємстві (в установі, організації).

Порядок розрахунку середнього заробітку регулюється Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі по тексту Порядок).

Відповідно до абзацу 3 п.2 Порядку в даному випадку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Згідно п.5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З наведених обставин справи вбачається, що відповідач був прийнятий на роботу на посаду водія (а.с. 11).

Посада водія не входить до Переліку № 447/24 і такі трудові функції не передбачають таких дій як незабезпечення збереження цінностей, які були передані працівнику для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, а тому відповідач не належить до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, і такий договір між сторонами у справі не укладався.

Таким чином, відсутні правові підстави для повної матеріальної відповідальності відповідача.

Разом з тим, відповідач, відповідно до ст. 132 КЗпП України за заподіяну ним шкоду підприємству, а саме ушкодження підйомного гідроциліндру автомобіля, повинен нести матеріальну відповідальність у розмірі свого середнього місячного заробітку.

Відповідач звільнений з роботи 08 травня 2020року(а.с. 34).

Відповідно до довідки №21, заробітна плата ОСОБА_1 за останні два місяці перед звільненням становила - березень 2020 року -28095,65 грн, квітень 2020 року 27527,55 грн, всього 55623,20 грн, а кількість робочих днів за два дані місяці становить 42 дні (березень 21 день, квітень 21 день). Середньоденна заробітна плата становить 1324,36 грн (55623,20 грн/42 р.д.). Середньомісячне число робочих днів - 21 день ((21+21):2). Середньомісячна заробітна плата відповідача становить 27811,60 грн (1324,36 грн х 21 дня).

Враховуючи вищевикладене, та ту обставину, що відповідачем за заподіяну ним підприємству шкоду, а саме ушкодження підйомного гідроциліндру автомобіля, сплачено кошти в розмірі 626,25 грн, то з відповідача на користь позивача слід стягнути матеріальну шкоду у розмірі 27185,35 грн (27811,60 грн - 626, 25 грн).

А отже доводи апеляційної скарги відповідача знайшли своє підтвердження частково. Проте, наведені вище обставини та норми матеріального права не були враховані судом першої інстанції, в зв`язку з чим має місце порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що дає апеляційному суду підстави для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового судового рішення про задоволення заявлених позовних вимог частково.

Відповідно до приписів ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі ст. 141 ЦПК України перегляду підлягає і питання компенсації судових витрат, з урахуванням принципу пропорційності та наявності підстав для часткового задоволення як вимог апеляційної скарги, так і вимог позовної зави, стягнення судових витрат проводиться пропорційно до задоволених вимог. На підставі ч.10 ст. 141 ЦПК України, суд вважає за доцільне звільнити сторони від обов`язку сплачувати одна одній суми судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2020 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Асфальтобетонний завод «АБ Столичний» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої підприємству - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Асфальтобетонний завод «АБ Столичний» матеріальну шкоду в розмірі 27185,35 грн.

Позивач: Приватне акціонерне товариство «Асфальтобетонний завод «АБ Столичний» (м. Київ, вул. Новопирогівська, 60; ).

Відповідач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ).

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: А.М. Андрієнко

Н.В. Поліщук