Справа № 182/1626/21
Провадження № 2/0182/1657/2021
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

24.09.2021 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Рунчевої О. В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Нікополі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів, -

В С Т А Н О В И В:

16.03.2021 року ОСОБА_1 звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з вищевказаним позовом та посилається на наступні обставини.

Він перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від цього шлюбу народилися двоє дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На підставі рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29.12.2014 року з нього стягувалися на користь відповідача аліменти на утримання доньок в розмірі 1/3 частини його доходів, щомісяця, до досягнення дітьми повноліття.

Після досягнення донькою ОСОБА_5 повноліття ІНФОРМАЦІЯ_3 , з нього стягуються аліменти на доньку ОСОБА_6 у розмірі 1/4 частини його заробітку до досягнення нею повноліття. Крім того, відповідач подала до суду позов про стягнення з нього аліментів у розмірі 1/4 частини його заробітку на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_7 на час її навчання. Він не відмовляється сплачувати аліменти на утримання доньки ОСОБА_6 , але на даний час у нього тяжкий матеріальний стан, він не працює, крім того змінилося сімейне становище, на його утриманні знаходиться ще двоє дітей. На сьогодні він не може повністю забезпечити та задовольнити потреби дітей та свої потреби одягом, продуктами харчування, засобами гігієни, оплачувати дитячий садок, тощо.

Враховуючи вказане вважає, що є всі підстави звернутися до суду з даним позовом та просить суд змінити розмір аліментів, що стягуються з нього на користь відповідача ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 1/4 частини на тверду грошову суму у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення нею повноліття.

Ухвалою про відкриття провадження від 20.04.2021 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу був наданий строк 15 днів з дня отримання ним такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву.

Вказана ухвала про відкриття провадження від 20.04.2021 року з доданими до неї документами була направлена відповідачу за її зареєстрованим місцем проживання (а.с. 19).

Згідно поштового повідомлення про вручення поштового відправлення, відповідач отримала ухвалу суду про відкриття провадження у справі 30.04.2021 року (а.с. 21). Клопотань до суду не надійшло, відповідач не скористався правом на відзив.

Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який на даний час розірвано. Від цього шлюбу сторони мають двох дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 4).

З копії виконавчого листа виданого 30.12.2014 року Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області по справі № 182/4883/14-ц вбачається, що з ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі 1/3 частини заробітку (доходів) на користь ОСОБА_2 , щомісячно, починаючи з 19.06.2014 року до досягнення дітьми повноліття (а.с. 5).

Судом також встановлено, що рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27.07.2021 року з відповідача стягнуто аліменти в розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходів), на повнолітню доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до закінчення її навчання у Комунальному закладі «Нікопольський фаховий педагогічний коледж Дніпропетровської обласної ради», до 30.06.2022 року, але не більш як до досягнення нею 23 років, щомісячно, починаючи з 09.09.2020 року, на її користь в особі матері ОСОБА_2 .

В обґрунтування позову про зміну способу стягнення аліментів позивач посилався, що на даний час у нього тяжкий матеріальний стан, він не працює, крім того змінилося сімейне становище, на його утриманні знаходиться двоє дітей, тому аліменти, що стягуються з нього на користь відповідача на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_6 від першого шлюбу мають бути змінені з 1/4 частини його доходів на тверду грошову суму у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття дитини.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно дост.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Статтею 51 Конституції України таст.180 Сімейного кодексу України (далі -СК України) передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини - батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати та розвивати дитину найважливіший обов`язок матері і батька.

Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олссон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Відповідно дост.8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року за № 2402-ІІІ, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно зі ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Отже, закон покладає на батьків обов`язок щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям у розмірі, необхідному для забезпечення належного та достатнього рівня життя дитини та її всебічного розвитку. Водночас, обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним.

Згідно з частиною першою статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними або за рішенням суду.

У ч. 1 ст. 192 СК України йдеться про те, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни його матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Статтею 181 СК України визначено способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину.

Відповідно до ч. 3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

За змістом ч. 3 ст. 181 СК України способами утримання дитини є стягнення у частці від доходу матері чи батька або у твердій грошовій сумі.

При цьому право на зміну способу утримання дитини належить лише одержувачу аліментів.

За змістом ч. 1 ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено за рішенням суду за позовом платника аліментів.

Таким чином, позивач у разі зміни його матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом може звернутись до суду про зменшення розміру аліментів, присуджених рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29.12.2014 року по справі № 182/4883/14-ц, тобто може просити суд зменшити розмір частки його доходів, яка стягується як аліменти на утримання дитини.

Однак позивач, звертається в даному випадку до суду з позовом про зміну розміру аліментів, тобто фактично просить змінити спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду від 29.12.2014 року, та стягнути з нього на користь ОСОБА_2 аліменти на дитину ОСОБА_8 у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до її повноліття.

Доводи позивача суд не приймає до уваги з тих підстав, що згідно з рішенням суду від 29.12.2014 року аліменти з ОСОБА_9 стягуються у частці від його доходу, а за змістом ч. 3 ст. 181 СК України спосіб стягнення аліментів може бути змінений за рішенням суду лише за позовом одержувача аліментів.

Таким чином, Сімейний кодекс України вказує на можливість зміни способу стягнення аліментів лише на вимогу одержувача аліментів.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду №539/3532/18 від 24.02.2020 року.

У зв`язку із зазначеним, враховуючи положення ч. 3 ст. 181 СК України, за приписами якої право вибору способу стягнення аліментів належить саме одержувачу аліментів, вимоги позивача про фактичну зміну способу стягнення аліментів та стягнення з нього на користь ОСОБА_10 аліментів на неповнолітню дитину ОСОБА_11 у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до її повноліття, не підлягають задоволенню.

Виходячи з викладеного, враховуючи зазначені обставини справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76,77, 81, 89, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 180, 182, 192 СК України,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів - відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду до або через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: О. В. Рунчева