ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

08 грудня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 741/590/20

Головуючий у першій інстанції - Киреєв О. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/874/21

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Євстафієва О.К., Харечко Л.К.,

із секретарем: Шкарупою Ю.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Носівського районного нотаріального округу Чернігівської області Чуєнко Лариса Анатоліївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Носівського районного суду Чернігівської області від 11 лютого 2021 року (ухвалене о 15:55, повний текст рішення складено 04 січня 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, -

У С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_3 , посвідчений 10.09.2018 приватним нотаріусом Носівського районного нотаріального округу Чернігівської області Чуєнко Л.А., посилаючись на ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України.

Позов обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_3 , яка за життя у 2001 році склала на його ім`я заповіт щодо належної їй квартири АДРЕСА_1 . Звернувшись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини позивач дізнався, що із заявою про прийняття спадщини також звернулася відповідачка, надавши заповіт, складений ОСОБА_3 10.09.2018, яким остання належну їй вищевказану квартиру заповіла відповідачці.

Заповіт ОСОБА_3 від 10.09.2018 позивач вважає недійсним, посилаючись на те, що після ДТП у 2006 році його мати почала частіше хворіти, нею стала опікуватись колишня дружина позивача - відповідачка ОСОБА_2 , яка забрала матір до себе. Забути про заповіт від 15.10.2001 на ім`я позивача мати не могла, а якщо забула, то це свідчить про стан її здоров`я. Як зазначено у оскаржуваному заповіті, він був складений у присутності свідків, підписаний сторонньою особою, оскільки ОСОБА_3 не могла прочитати та підписати текст заповіту, тобто остання не усвідомлювала, що відбувається та значення своїх дій.

Рішенням Носівського районного суду Чернігівської області від 11.02.2021 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на упередженість, необ`єктивність та незаконність оскаржуваного судового рішення.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що на час складання заповіту за станом здоров`я заповідачка знаходилась у безпорадному стані, не усвідомлювала, що відбувається, не була при свідомості, не могла самостійно запросити свідків та представника. При цьому, сам текст заповіту свідчить про те, що вона не могла ні підписати, ні прочитати його уголос.

Заявник зазначає, що судом було безпідставно відхилено заявлене ним у позові клопотання про витребування з Центральної лікарні та районної поліклініки м. Носівка історії хвороби заповідачки ОСОБА_3 .

Наголошує, що право на заповіт здійснюється особисто, вчинення заповіту через представника не допускається.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на те, що районний суд на підставі поданих сторонами доказів належним чином встановив фактичні обставини справи, дав їм належну правову оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові, а тому рішення суду є законним та обґрунтованим.

Відповідачка зазначає, що твердження заявника про те, що заповіт був вчинений через представника є необґрунтованими з огляду на положення цивільного законодавства, згідно якого особи, які самостійно не можуть прочитати заповіт, не позбавлені права на його складання. Приватним нотаріусом при посвідченні заповіту дотримано процедури, визначеної ст. 1248, 1253 ЦК України, п.1.8 глави 3 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 (далі - Порядок).

Наголошує, що позивачем не доведено існування підстав, визначених статтею 1257 ЦК України, щодо невідповідності заповіту внутрішній волі заповідача.

Вислухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення представника відповідачки - адвоката Проскурні О.І., який просив залишити рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши наведені в апеляційній скарзі та у відзиві на апеляційну скаргу доводи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено існування підстав, визначених ст. 1257 ЦК України, для визнання заповіту недійсним та відсутні докази на підтвердження невідповідності заповіту внутрішній волі заповідача.

З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Судом у справі встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача - ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 5, 6).

Згідно з довідкою № 143 від 11.09.2018 причиною смерті ОСОБА_3 вказано: ішемічна хвороба серця; атеросклеротичний кардіосклероз (т. 1 а.с. 20).

Сторонами не заперечується, що з 2007 року ОСОБА_3 проживала разом з відповідачкою ОСОБА_2 у м. Носівка, яка доводилась їй невісткою та здійснювала за нею догляд.

За життя, 15.10.2001, ОСОБА_3 складено заповіт, посвідчений державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Лазарук О.В., яким ОСОБА_3 належну їй квартиру АДРЕСА_1 заповідала ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 7).

10.09.2018 ОСОБА_3 склала новий заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Носівського районного нотаріального округу Чернігівської області Чуєнко Л.А., яким належну їй квартиру АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 8, 9, 45).

У тексті заповіту зазначено наступне.

ОСОБА_3 підтверджує, що цей заповіт не носить характеру фіктивного та удаваного правочину.

Цей заповіт на прохання ОСОБА_2 та з її слів записаний приватним нотаріусом Носівського районного територіального округу Чернігівської області Чуєнко Л.А. за допомогою технічного засобу. Цей заповіт відповідає її дійсним намірам.

У зв`язка уз тим, що ОСОБА_3 не може сама прочитати і підписати текст заповіту, заповіт посвідчено в присутності свідків: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Свідки, які тривалий час знають заповідача стверджують, що стан його здоров`я не викликає сумніву в тому, що він адекватно сприймає посвідчення заповіту на користь обумовленого ним спадкоємця і робить це вільно.

Свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 засвідчили, що не є спадкоємцями за заповітом, членами сім`ї та близькими родичами спадкоємця за заповітом, їм роз`яснено зміст статті 1255 ЦК України про те, що вони не мають права до відкриття спадщини розголошувати відомості щодо факту складання заповіту та його змісту.

Свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зачитали цей заповіт уголос та поставили свої підписи на ньому.

У зв`язку із тим, що ОСОБА_3 має поганий зір і не може підписати заповіт власноручно, на її особисте прохання в її присутності та в присутності приватного нотаріуса Носівського районного територіального округу Чернігівської області Чуєнко Л.А., текст заповіту підписала ОСОБА_7 .

Вказано, що заповіт записаний приватним нотаріусом Носівського районного територіального округу Чернігівської області Чуєнко Л.А. зі слів ОСОБА_3 .

У зв`язку із тим, що ОСОБА_3 має поганий зір, не може особисто прочитати уголос та підписати текст заповіту, за її дорученням, у її присутності та у присутності нотаріуса текст заповіту до його підписання зачитаний уголос запрошеними нею свідками: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та підписаний ОСОБА_7 .

Особи заповідача та свідків встановлено, їх дієздатність перевірено.

Особу ОСОБА_7 , яка підписала заповіт у присутності нотаріуса встановлено, її дієздатність перевірено. Засвідчено справжність підпису ОСОБА_7 .

У зв`язку з хворобою та похилим віком заповідача, заповіт посвідчено за адресою: АДРЕСА_2 .

19.10.2018 П`ятнадцятою київською державною нотаріальною конторою до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 зведено спадкову справу № 1200/2018, із заявами про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_8 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 29-72).

Відповідно до вимог статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

У статті 1233 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача.

Згідно із частиною першою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто (стаття 1234 ЦК України).

Згідно зі статтею 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України.

Частиною четвертою статті 207 ЦК України передбачено, якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа.

Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Згідно із статтею 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Відповідно до статті 1253 ЦК України на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках.

У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою.

Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю.

Свідками не можуть бути:

1) нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт;

2) спадкоємці за заповітом;

3) члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом;

4) особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт.

Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому.

У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.

Статтею 1254 ЦК України передбачено, що заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт.

Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.

Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Відповідно до частини 2 статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частинами першою, третьою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Частиною першою статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Тлумачення частини другої статті 1257 ЦК України свідчить, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України.

Відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, нотаріус посвідчує заповіти фізичних осіб з повною цивільною дієздатністю, у тому числі подружжя, які складені відповідно до вимог статей 1233-1257 Цивільного кодексу України та особисто подані нотаріусу. Посвідчення заповіту через представників не допускається. У заповіті зазначаються місце і час складення заповіту, дата та місце народження заповідача. Заповіт особисто підписує заповідач (підпункти 1.1-1.4 пункт 1 глава 3 розділ ІІ).

Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається перед його підписом.

Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою (підпункти 1.6-1.8 пункт 1 глава 3 розділ ІІ).

На бажання заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись не менше ніж при двох свідках.

Свідками можуть бути особи з повною цивільною дієздатністю.

Свідками не можуть бути: нотаріус; особи, на користь яких складено заповіт; члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт.

Текст заповіту має містити відомості про особи свідків, а саме: прізвище, ім`я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка.

Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому (підпункт 1.11 пункт 1 глава 3 розділ ІІ).

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання в порядку встановленому ЦПК України.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27.10.1993).

Згідно ч. 1, 3, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилаючись на ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України, зазначав, що заповіт вчинений проти справжньої волі спадкодавиці, оскільки остання не могла забути про заповіт складений нею 15.10.2001 на його ім`я; оскаржуваний заповіт був складений у присутності свідків, підписаний сторонньою особою, так як ОСОБА_3 не могла прочитати та підписати текст заповіту, що свідчить, на думку позивача, про те, що мати не усвідомлювала, що відбувається та значення своїх дій.

Під час судового розгляду обставин, які б свідчили, що при вчиненні заповіту заповідачка ОСОБА_3 за своїм фізичним, психічним чи емоційним станом не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, або ж діяла проти справжньої волі, не встановлено. Доводи ОСОБА_1 , викладені ним в позовній заяві, є його припущеннями.

Наявними у справі доказами та показаннями свідків встановлено, що під час складання оскарженого заповіту 10.09.2018 заповідачка ОСОБА_3 не виявляла ознак будь-якого психічного розладу, і за своїм психічним та емоційним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.

При цьому, протилежне можливо встановити та підтвердити лише за допомогою висновку судово-психіатричної експертизи, однак жодні клопотання про призначення експертизи з метою встановлення стану заповідачки, на який вказує позивач і який зазначає підставою для скасування заповіту, останнім не заявлялись.

Факт того, що заповідачка не могла сама прочитати та підписати заповіт не може свідчити про те, що остання не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, та не є підставою для визнання заповіту недійсним, оскільки в даній ситуації було дотримано законодавчо визначену процедуру щодо посвідчення заповіту при двох свідках та його підписання іншою фізичною особою.

З наведених норм чинного законодавства та встановлених обставин справи вбачається, що при складанні та посвідченні оспорюваного заповіту вимоги закону було дотримано в повному обсязі і воля померлої у заповіті відображена правильно.

Будь-яких доказів на підтвердження того, що під час складання та посвідчення заповіту ОСОБА_3 не усвідомлювала, що відбувається та значення своїх дій ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду позивачем не надано, а тому доводи апеляційної скарги про те, що на час складання заповіту за станом здоров`я заповідачка знаходилась у безпорадному стані, не усвідомлювала, що відбувається, не була при свідомості, не могла самостійно запросити свідків та представника, є необґрунтованими, непідтвердженими жодними належними, достатніми і допустимими доказами та є узагальненими припущеннями позивача.

Не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_1 на безпідставне відхилення його клопотання, заявленого у позові, про витребування з Центральної лікарні та районної поліклініки м. Носівка історії хвороби заповідачки ОСОБА_3 , з огляду на наступне.

Відповідно до приписів статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу. (частини перша, друга статті 84 ЦПК України)

Тобто, за змістом статті 84 ЦПК України учасник справи у разі саме неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом, яке має бути обґрунтоване із зазначенням, крім іншого, вжитих заходів для отримання доказу самостійно та причин неможливості самостійного отримання цього доказу.

З матеріалів справи вбачається, що клопотання, заявлене ОСОБА_1 у позовній заяві, жодним чином не обґрунтоване, доказів вжиття останнім заходів щодо самостійного отримання та неможливості самостійно надати запитувані в клопотанні докази, не надано, а тому суд першої інстанції у своїй ухвалі від 15.05.2020 обґрунтовано зазначив, що клопотання позивача про витребування доказів не відповідає вимогам ч. 2 ст. 84 ЦПК України та вірно залишив його без задоволення.

Інші клопотання про витребування доказів із дотриманням приписів вищевказаних процесуальних норм позивачем не заявлялись.

Не є слушними твердження заявника про те, що заповіт був вчинений через представника. Зі змісту заповіту вбачається, що у зв`язку із тим, що ОСОБА_3 має поганий зір і не може підписати заповіт власноручно, на її особисте прохання в її присутності та в присутності приватного нотаріуса, текст заповіту підписала ОСОБА_7 , що відповідає положенням ч. 4 ст. 207, ст. 1248, 1253 ЦК України, п.1.8 глави 3 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012.

При цьому апеляційний суд зважає на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 червня 2019 року у справі № 342/139/16-ц (провадження № 61-21701св18) про те, що відсутність рукописного напису заповідача щодо прочитання та складання заповіту з його слів, на що посилалися заявники у касаційній скарзі, не є істотною умовою для визнання оспорюваного правочину недійсним, оскільки позивачем не доведено, що волевиявлення спадкодавця щодо розпорядження належним йому майном не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Крім цього, вказана інформація увійшла до складу посвідчувального напису і була зазначена нотаріусом.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав вважати оскаржуваний заповіт ОСОБА_3 недійсним.

Обґрунтованих доводів про порушення судом першої інстанції норм процесуального або матеріального права, а також посилання на обставини, які давали б суду апеляційної інстанції підстави для переоцінки доказів та спростування висновків суду, апеляційна скарга не містить, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення районного суду - без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить стягнути з ОСОБА_1 понесені нею витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 6 500 грн, понесені нею у зв`язку з апеляційним переглядом справи.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, у числі інших, витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України).

Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частинами 2, 3, 8 статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові втирати витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону).

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 02.07.2020 у справі № 362/3912/18 та у додатковій постанові від 30.09.2020 у справі № 201/14495/16-ц.

Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Представництво у суді апеляційної інстанції відповідачки ОСОБА_2 здійснював адвокат Проскурня О.І. згідно із ордером на надання правової допомоги серії АІ № 1125031 від 17.06.2021, виданим на підставі договору про надання правової допомоги від 16.06.2020 (т. 1 а.с. 206-208, 210, 212).

Додатком № 2 від 16.06.2021 до договору про надання правової допомоги від 16.06.2020 встановлено, що за надання правової допомоги під час апеляційного провадження у справі клієнт зобов`язується виплатити адвокату гонорар у розмірі 6 500 грн.

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № 4 від 16.06.2021 ОСОБА_2 було сплачено адвокату Проскурні О.І. 6 500 грн (т. 1 а.с. 211).

З матеріалів справи вбачається, що адвокатом Проскурнею О.І. було підготовлено, оформлено, підписано та відправлено позивачу і апеляційному суду відзив на апеляційну скаргу разом з додатками, він брав участь у судовому засіданні апеляційного суду.

Заперечень щодо неспівмірності заявлених витрат зі складністю справи та обсягом наданої правової допомоги, а також заяв про зменшення суми витрат на правову допомогу, від сторони позивача не надходило.

Таким чином, у зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 належить стягнути понесені нею та документально підтверджені витрати на професійну правничу допомогу під час апеляційного перегляду справи у сумі 6 500 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Носівського районного суду Чернігівської області від 11 лютого 2021 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (останнє відоме місце проживання, АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) 6 500 (шість тисяч п`ятсот) грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 грудня 2021 року.

Головуюча О.Є.Мамонова

Судді: О.К.Євстафієв

Л.К.Харечко