ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/1702/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Грох Л.М. секретар судового засідання Чебан О.М.

з участю : представника позивача, відповідача, її представника

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/27973/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою її представником адвокатом Яцишиним Анатолієм Олександровичем на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 травня 2019 року в складі судді Карплюка О.І. у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з апеляційною скаргою, суд

в с т а н о в и в:

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованості за договором позики в сумі 252 645 грн 86 коп, з яких: основна сума боргу - 193000 грн., відсотки річні - 6313 грн. 48 коп., проценти на рівні облікової ставки Національного банку України - 35088 грн. 99 коп. та інфляційних нарахування в сумі 18243 грн. 39 коп.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався, що відповідачка 01 січня 2012 року позичила у нього грошові кошти в сумі 200 000 грн., зобов`язуючись повернути їх до 01 травня 2012 року. Натомість, 15 лютого 2015 року вона повернула 2000 грн., а 21 жовтня 2017 року - 5000 грн, решту суми боргу до цього часу так і не повернула. Тому позивач, з огляду на норми ст. ст. 611, 625 Цивільного кодексу України просив стягнути з відповідачки, окрім основної суми боргу, ще річні відсотки та відсотки визначені на рівні облікової ставки Національного банку України, інфляційні втрати.

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 травня 2019 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в сумі 193000 грн., три проценти річних в сумі 6313 грн. 48 коп., проценти на рівні облікової ставки Національного банку України в сумі 35088 грн. 99 коп., інфляційні нарахування в сумі 18243 грн. 39 коп. та судовий збір в сумі 2526 грн. 47 коп.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 серпня 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 травня 2019 року, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. При цьому апелянт посилається, що вона не була повідомлена ні про розгляд справи, ні про ухвалення заочного рішення по суті, в зв`язку з чим була позбавлена можливості захистити свої права. Апелянт вказує, що висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки судом не було досліджено боргову розписку та справжню природу укладення договору. ОСОБА_1 вказує, що вона працювала у позивача продавцем жіночої білизни на ринку Дарсон, що у місті Хмельницькому, без укладення трудового договору, але в подальшому була оформлена як фізична особа-підприємець. У 2011 році виникла недостача речей, оскільки відбулася крадіжка речей з торгового кіоску на суму 200 000 грн, при цьому ОСОБА_2 вважав, що речі були викрадені її чоловіком, тому змусив її написати розписку від 01 січня 2012 року на відповідну суму. Проте, дані кошти були повернуті їй шляхом відрахування із заробітної плати протягом 2-х років, однак після повернення коштів за неіснуючим боргом, позивач відмовився повернути їй написану нею розписку. Крім того, апелянт вказує, що згідно написаної розписки, вона мала повернути борг до 01 травня 2012 року, а з позовом ОСОБА_2 звернувся лише у листопаді 2018 року, тобто після закінчення строку позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Також апелянт посилається, що записи на розписці про повернення коштів 01 січня 2015 року та 23 листопада 2018 року вчинені самим позивачем, оскільки в цей період часу вона ніяких коштів йому не повертала.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення з наступних підстав.

У відповідності до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Відповідно до ч. 2 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства належить змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положення цього конституційного принципу закріплені у ст.ст. 12, 13 ЦПК України, якими встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Повідомлення про судове засідання відноситься до елементу змагальності сторін та є обов`язком суду.

За змістом ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право брати участь у судових засіданнях.

В силу ст.. 211, 224 ЦПК України про місце, дати і час судового засідання суд повідомляє учасників справи, що є обов`язковим. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання;

Порядок повідомлення учасників процесу про час і місце розгляду справи встановлений ст.ст. 128-130 ЦПК України, про належне повідомлення особи про час і місце розгляду справи свідчить відповідна розписка.

Неповідомлення судом учасників процесу про дату судового засідання є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, частиною першою якої передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Як передбачено ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.

Із положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Матеріали справи не містять відомостей про те, що відповідач ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про дату, час і місце засідання суду, судові повістки, направлені на адресу місця проживання відповідача, повертались до суду з відміткою «по закінченню встановленого строку зберігання», натомість суд першої інстанції розглянув справу без її участі та ухвалив заочне судове рішення по суті справи.

Недотримання судом норм процесуального права призвело до порушення права на справедливий суд і в силу п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є безумовною підставою для скасування судового рішення.

Таким чином, оскаржуване рішення суду відповідно до вимог п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

При ухваленні нового рішення колегія суддів приймає до уваги наступне.

Так судом встановлено, що 01 січня 2012 року між ОСОБА_2 як позикодавцем та ОСОБА_1 як позичальником у формі розписки був укладений договір позики.

За умовами даного договору позикодавець передав в борг позичальнику 200000 грн. Вказані кошти позичальник зобов`язалась повернути позикодавцю в строк до 01 травня 2012 року.

Однак відповідач у встановлений строк грошові кошти не повернула.

Ця обставина підтверджуються розпискою ОСОБА_1 , від 01.01.2012 року, виконаною відповідачем власноручно, та іншими матеріалами справи.

Ч. 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ст.ст. 1046-1049 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передання грошової суми позичальнику.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або за рахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З урахуванням наведених норм права правильним є висновок суду про укладення між сторонами договору позики на суму 200000 грн., яке в обумовлений сторонами строк до 01.05.2012 року не була повернута позичальником позикодавцю.

В той же час, як встановлено договором позики строк виконання зобов`язання за договором позики визначений сторонами до 01 травня 2012 року.

Як видно з матеріалів справи суд розглянув справу в порядку заочного розгляду справи.

У заяві від 16.08.2021 року про перегляд заочного рішення Хмельницького міськрайонного суду 14.05.2019 року відповідач вказувала, що позовна заява подана з пропуском позовної давності, а також, що вона не була належно повідомлена про час і місце судового розгляду, внаслідок чого не змогла реалізувати право на подання заяви про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення.

В апеляційній скарзі відповідач повторно вказала на те, що не була належно повідомлена про час і місце судового розгляду справи, а тому не змогла реалізувати право на подання заяви про застосування строку позовної давності до ухвалення судом рішення, тому просила апеляційний суд застосувати строк позовної давності при вирішенні даного спору.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України в редакції, чинній на час розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, не повідомивши відповідача належним чином про час і місце розгляду справи, фактично позбавив її права на подання заяви про застосування строку позовної давності до ухвалення судом рішення по суті спору. Внаслідок цього, суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

Вказане порушення суд першої інстанції міг виправити, задовольнивши заяву про перегляд заочного рішення. Проте, в ухвалі від 30 серпня 2021 року суд не встановив причини неявки відповідача на судові засідання через неналежність його повідомлення про час і місце розгляду справи, а навпаки помилково вказав, що відповідач був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, що в свою чергу не відповідає дійсним обставинам повідомлення відповідача. Дослідження зазначених обставин, на які посилався відповідач у заяві про перегляд заочного рішення, мало істотне значення для вирішення спору, оскільки у разі їх підтвердження у задоволенні позову могло бути відмовлено.

Отже відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалив у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування строку позовної давності у заяві про перегляд такого рішення, але якщо суд першої інстанції відмовив у задоволенні цієї заяви, відповідач має право заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції, що і було зроблено апелянтом, і вказана заява має бути розглянута вже апеляційним судом.

Такає правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року по справі № 200/11343/14-ц.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

В той же час ст. 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Ст. 253 ЦК України встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У відповідності до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Як встановлено судом, строк виконання зобов`язання за договором позики від 01 січня 2012 року між сторонами визначений до 01 травня 2012 року, отже початок перебігу строку позовної давності починається з 02 травня 2012 року, тобто на наступний день після закінчення строку виконання зобов`язань.

Однак, з позовом до суду, позивач звернувся 23 листопада 2018 року, тобто з пропуском строку позовної давності, передбаченого нормами ЦК України.

При цьому, колегія суддів, відхиляє пояснення позивача, що відповідач 15 лютого 2015 року на виконання договору позики сплатила йому 2000 грн., а 21 жовтня 2017 року ще 5000 грн., тобто вчинила дії, що свідчать про визнання нею свого боргу.

Відповідач категорично заперечує факт сплати позивачу будь-яких грошових коштів за договором позики 15 лютого 2015 року та 21 жовтня 2017 року.

В свою чергу, позивач не навів жодних доказів в підтвердження даних фактів вчинення відповідачем дій, які свідчать про визнання нею боргу за договором позики.

Суд не приймає до уваги, написи на розписці за договором позики, згідно яких ОСОБА_3 зазначив, що відповідач 15 лютого 2015 року на виконання договору позики сплатила йому 2000 грн., а 21 жовтня 2017 року ще 5000 грн, оскільки вказані записи вчинені власноручно позивачем, жодних підписів відповідача під такими записами немає, а відповідач категорично заперечує сплату коштів у вказані дні, інших доказів в підтвердження таких фактів позивачем суду надано не було.

За таких обставин, слід дійти висновку, що вказані в розписці записи від імені позивача, про сплату відповідачем 15 лютого 2015 року та 21 жовтня 2017 року грошових коштів за договором позики не є достатніми та переконливими доказами вчинення нею таких дій, оскільки іншими доказами, вказані обставини взагалі не підтверджуються, а позивач, який їх здійснив, є зацікавленою особою в даних правовідносинах.

Таким чином, колегія суддів, приходить до висновку, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій, які свідчать про визнання нею боргу за договором позики в період з 2012 року по 2018 рік.

Сплив позовної давності, про застосування наслідків якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України).

Строк позовної давності застосовується лише до обґрунтованих позовних вимог. Відповідно до роз`яснень, які містяться в пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», суд, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, зазначає у рішенні про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

За таких обставин справи, колегія суддів вважає, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, між сторонами було укладено договір позики від 01 січня 2012 року, відповідач у встановлений в договорі строк до 01 травня 2012 року грошові кошти за договором не повернула позикодавцю, однак оскільки позивач дізнався про порушення свого права 02 травня 2012 року, а з позовом звернувся лише 23 листопада 2018 року, більш ніж через три роки, від дати коли дізнався про порушення свого права, в задоволенні позові слід відмовити за пропуском строку позовної давності.

При цьому, колегія суддів, відхиляє доводи апеляційної скарги, що договір позики між сторонами не укладався, апелянт працювала у позивача на постійній основі на посаді продавця, в 2011 році виникла недостача товару і позивач фактично змусив її написати розписку на відповідну суму недостачі, а грошові кошти за договором позики вона взагалі не отримувала.

В підтвердженні таких доводів апелянт жодних доказів не надала, позивач ці обставини заперечує, а тому суд вважає такі доводи апеляційної скарги безпідставними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах справи та досліджених судом доказах.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 травня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення:

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 грудня 2021 року.

Судді А.М. Костенко

Р.С. Гринчук

Л.М. Грох