ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 року

м. Харків

справа № 645/1670/18

провадження №22-ц/818/4172/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

суддів - Маміна О.В, Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Антонович А.А.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

інші учасники справи:

треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тимошенко Ірина Віталіївна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Чижова Наталія Анатоліївна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2021 року, ухвалене у складі судді Іващенка С.О.,

УСТАНОВИВ:

Третього квітня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, після уточнення якого у листопаді 2018 року (т.1 а.с. 185-188) просила визнати недійсним договір купівлі-продажу від 11 грудня 2017 року, за реєстровим № 2979, квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу вищевказаної квартири від 05 травня 2017 року, за реєстровим № 2979, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; визнати недійсним договір про відступлення прав, посвідчений 27 вересня 2017 року, за реєстровим № 431, на ім`я ОСОБА_2 . Також просила зобов`язати ОСОБА_5 повернути квартиру АДРЕСА_1 позивачу.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що квартира АДРЕСА_1 (надалі Квартира) належала ОСОБА_1 на підставі договору купівлі - продажу квартири, посвідченого 05 червня 2012 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Палевою О.М., за реєстровим № 1980. 05 червня 2012 року ОСОБА_1 уклала з Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський банк розвитку» (надалі ПАТ «ВБР») кредитний договір № IKIPG3.40086.001ПП, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит в сумі 96 000 гривень з терміном користування до 04 червня 2022 року та процентною ставкою за користування кредитом 18% річних. В той же день, 05 червня 2012 року, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між тими ж сторонами був укладений договір іпотеки Квартири, договір страхування майна, договір добровільного страхування від нещасних випадків, об`єктом страхування яких стала Квартира. Згідно з Додатком 1 до кредитного договору позивач повинна була сплачувати щомісячно - 1746 грн., та один раз на рік платіж за страхування у сумі - 1940 грн.

З 02.07.2012 по 04.09.2017 позивачка сплачувала щомісячно платежі по кредиту, що підтверджується наданими нею квитанціями. З серпня 2014 року позивач допустила порушення строків виплат за кредитним договором у зв`язку з погіршенням здоров`я, про що ПАТ «ВБР» був повідомлений письмово з проханням розстрочити кредит. Відповіді позивачка не отримала у зв`язку з тим, що ПАТ «ВБР» перебувало на стадії ліквідації.

У зв`язку з ліквідацією ПАТ «ВБР» всі його активи (у тому числі права вимоги за кредитними договорами) підлягали продажу. Згідно з Протоколом електронних торгів від 31.08.2017, переможцем торгів став ОСОБА_2 . 27.09.2017 на ім`я ОСОБА_2 був оформлений Договір про відступлення прав, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тимошенко Іриною Віталіївною, реєстраційний № 413.

09.04.2017 ОСОБА_1 отримала від ПАТ «ВБР» лист від 04.10.2017, згідно з яким 27 вересня 2017 року з новим кредитором (іпотекодержателем) було укладено договір №39 про відступлення права вимоги, за яким банк (старий кредитор) відступів шляхом продажу (новому кредитору) іпотекодержателю право вимоги до позичальника ОСОБА_1 за кредитом придбання житлової нерухомості договір №IKPG3.40086.001ПП та за договором іпотеки Квартири.

05.05.2017 ОСОБА_2 продав Квартиру ОСОБА_3 за договором купівлі - продажу, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чижовою Н.А., зареєстрованим у реєстрі за №2861.

27.09.2017 ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 три листи про намір продати Квартиру. В листопаді 2017 року позивача з дочкою ОСОБА_6 виселили з Квартири. Частка речей залишились у Квартири.

11.12.2017 Квартира булла перепродана ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Чижовою Н.А.

Вказані вище договори купівлі-продажу та відступлення права вимог є недійсними на підставі ч.4 ст.203 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), оскільки у ОСОБА_1 був невеликий розмір заборгованості за кредитом, який вона намагалася погасити та повідомляла про це ПАТ «ВБР». ОСОБА_1 не була повідомлена за 30 днів про продаж її Квартири. Вона була готова викупити власну Квартиру та мала переважне право на придбання предмета іпотеки, у реалізації якого їй було відмовлено. Відповідачі порушили вимоги ч.4 ст.203 ЦК України, ОСОБА_2 продав ОСОБА_3 . Квартиру в той час, як її власником залишалася ОСОБА_1 . Договір про відступлення права вимоги був укладений зі значними порушеннями статей 33, 38 Закону України «Про іпотеку», що є підставою для визнання його недійсним на підставі статті 215 ЦК України.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволений.Визнано недійсними з моменту укладення договір купівлі-продажу Квартири від 11 грудня 2017 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; договір купівлі - продажу Квартири від 05 травня 2017 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; договір про відступлення прав від 27 вересня 2017 року. Зобов`язано кожну із сторін повернути другій стороні у натурі все, що вони одержали на виконання цього правочину. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, по 302 грн 67 коп. з кожного.

Рішення суду мотивоване тим що, наявними у справі доказами підтверджується, що у відповідачів був відсутній намір створити юридичні наслідки на момент укладення правочинів, тому договори купівлі-продажу Квартири від 11 грудня 2017 року та від 05 травня 2017 року, договір про відступлення прав від 27 вересня 2017 року є фіктивними угодами. Отже, в силу вимог ч.ч. 3, 5 ст. 215 ЦК України вказані договори є недійсними в момент їх вчинення стороною без застосування будь- яких наслідків.

Не погодившись з рішення суду від 26.04.2021, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Посилається на порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам (т.2 а.с. 144-156).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилається на те, що позивачем був обраний неправильний спосіб захисту свого порушеного права, оскільки заявлений нею спосіб реституції може бути застосований лише між сторонами визнаного недійсним правочину. ОСОБА_1 могла захистити своє право шляхом пред`явлення віндикаційного позову (витребування майна у добросовісного набувача), проте таких вимог у цивільній справі № 645/1670/18 заявлено не було. З вимог позивача та оскаржуваного рішення суду не зрозуміло між ким був укладений договір №431 на ім`я ОСОБА_2 та посвідчений нотаріусом 27.09.2017, та з яких підстав такий договір був визнаний недійсним. Не залучення до участі у справі іншої сторони договору №431 від 27.09.2017, окрім ОСОБА_2 , є порушенням права особи на захист. Бо судом розглянуто і вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких є особа, не залучена до участі у справі.

Суд не зазначив яким чином факт сплати ОСОБА_1 щомісячних внесків разом із вступним внеском на виконання кредитного договору на рахунок ПАТ «ВБР» впливає на визнання фіктивним будь-якого з договорів купівлі-продажу Квартири чи договору про відступлення права.

Суд помилково встановив фіктивність договорів, адже всі договори укладені у нотаріальній формі, оплатні, оплата проведена, останній власник користується Квартирою і на час розгляду справи. Не зрозумілим є також з яких підстав волевиявлення сторін судом визнане як спрямоване на фіктивність правочинів.

Посилання судом на постанову про стягнення заробітної плати, стипендії, пенсії та інші доходи на користь ПАТ «Харківміськгаз» на ім`я третьої особи не має значення для вирішення справи № 645/1670/18. Тому не зрозуміло як виконавче провадження, відкрите стосовно особи, яка не є стороною по справі та не брала участі у розгляді справи, свідчить про фіктивність правочину як окремо, так і в сукупності. Посилання ОСОБА_1 на те, що її заборгованість за кредитним договором є незначною, надає право позивачу витребувати різницю між сумою боргу та вартістю Квартири у ОСОБА_2 , але не свідчить про фіктивність заявлених у позові правочинів.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 посилається на те, що судом першої інстанції законно визнано укладені договори не дійсними, адже відповідно до закону правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. А договори купівлі-продажу від 11 грудня 2017 року та від 5 травня 2017 року, договір про відступлення прав від 27 вересня 2017 року не відповідають цій вимозі і правильно визнані судом фіктивними - недійсними. Наданими суду доказами обґрунтовано та підтверджено недодержання сторонами правочинів вимог, встановлених ст. 203 ЦК України. ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , яка з 2017 року є власницею Квартири, не з`являлась до суду при розгляді справи в суді першої інстанції, не сплачували комунальні послуги, не переоформлювали на своє ім`я договори користування комунальними послугами, не заявляли вимог про визнання їх добросовісними набувачами. Статтею 16 ЦК України встановлений такий спосіб захисту, як визнання правочину недійсним, тому обраний у позовній заяві спосіб захисту права - правильний.

Колегія суддів, заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню, а рішення суду від 26.04.2021 - скасуванню з таких підстав.

Відповідно до п.4 ч.1, ч.2 ст. 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст. 367 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).

Як убачається з матеріалів справи, 03.04.2018 ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з позовом, у якому просила визнати недійсним з моменту укладення нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу Квартири від 05.05.2017, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , реєстровий номер 2861, та договір про відступлення прав, посвідчений 27.09.2017 приватним нотаріусом Київського МНО Тимошенко І.В., за реєстровим номером 431 на ім`я ОСОБА_2 , зобов`язати ОСОБА_5 повернути ОСОБА_1 . Квартиру (т.1 а.с. 2-4).

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04.07.2018 провадження у справі за позовом ОСОБА_1 було відкрите (т.1 а.с. 115-116), підготовче судове засідання призначене на 10.09.2018.

10.09.2018 розгляд справи був відкладений на 24.10.2018 (т.1 а.с. 154-155), 24.10.2018 - на 22.11.2018 (т.1 а.с. 171-172).

22.11.2018 ОСОБА_1 звернулася до суду з уточненою позовною заявою, у якій зазначила у якості співвідповідача ОСОБА_4 та доповнила позовні вимоги вимогою визнати недійсним договір купівлі-продажу Квартири від 11.12.2017, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (т.1 а.с. 185-188).

З 22.11.2018 розгляд справи був відкладений на 21.01.2019, з 21.01.2019 - на 04.02.2019 (т.1 а.с. 206), з 04.02.2019 - на 18.03.2019 (т.1 а.с. 220), з 18.03.2019 - на 16.04.2019 (т.1 а.с. 216), з 16.04.2019 - на 10.06.2019 (т.1 а.с. 222), з 10.06.2019 - на 16.09.2019 (т.1 а.с. 242).

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2019 року підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 закрите, справа призначена до розгляду на 11.11.2019 (т.2 а.с. 5-6).

В судовому засіданні від 22.10.2020 представник позивача ОСОБА_7 відмовився від частини позовних вимог, а саме від вимоги зобов`язати ОСОБА_3 повернути ОСОБА_1 . Квартиру (т.2 а.с. 90-91).

Відповідно до частини третьої статті 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

В постанові Верховного Суду у справі № 922/404/19 від 09.07.2020 викладений висновок, що позовом є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Під збільшенням розміру позовних вимог не може розумітися заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені у тексті позовної заяви.

Позивач може змінити або підставу, або предмет позову. Зміна підстав і предмету позову не допускається. Верховний Суд вказав, що якщо в процесі розгляду справи повністю змінюються підстави й предмет позову, то це слід розглядати як нові позовні вимоги, які мають бути оформлені письмовою заявою у відповідності з ЦПК України і одночасною відмовою від раніше заявлених вимог.

З тексту позовної заяви ОСОБА_1 від 03.04.2018 та її уточненої позовної заяви від 22.11.2018 вбачається, що при уточненні позовної заяви ОСОБА_1 додала до первісної позовної заяви одну вимогу немайнового характеру (визнання недійсним договору купівлі-продажу від 11 грудня 2017 року), не змінивши при цьому початкових підстав позову. А саме, договори купівлі-продажу від 05.05.2017 та 11.12.2017 і договір про відступлення прав від 27.09.2017 ОСОБА_1 просила визнати недійсними, бо в позивача був невеликий розмір заборгованості за кредитом, який вона намагалася погасити та повідомляла про це ПАТ «ВБР». ОСОБА_1 не була повідомлена за 30 днів про продаж її Квартири. Вона була готова викупити власну Квартиру та мала переважне право на придбання предмета іпотеки, у реалізації якого їй було відмовлено. ОСОБА_2 продав ОСОБА_3 . Квартиру в той час, як її власником залишалася ОСОБА_1 . Договір про відступлення права вимоги був укладений зі значними порушеннями статей 33, 38 Закону України «Про іпотеку». Позовна заява при цьому обґрунтована посилання на статті 11, 16, 202-203, 209, 210, 213, 215-216, 654 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 ЦПК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно з усталеною судовою практикою для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину; саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин; якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків; у разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, визнання судом недійсним договору у зв`язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Крім того, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише удавано, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для створення враження повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Такий правовий висновок сформований у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги до ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 не посилалася в позовній заяві та уточненій позовній заяві на те, що вони були фіктивними. Позивач указувала, що її позбавили права власності на Квартиру безпідставно, оскільки заборгованість за кредитним договором, способом забезпечення виконання якого була Квартира, була незначною. Був порушений порядок реалізації позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки, вимоги статті 33, 38 Закону України «Про іпотеку». Порушена форма вчинення договорів, необхідність дотримання якої визначена ч. 4 ст. 203 ЦК України. За договором від 05.05.2017 була продана Квартира, власником якої була на той момент ОСОБА_1 .

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Харківський апеляційний суд уважає, що задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_1 з підстав, якими позивач свої вимоги не обґрунтовувала, суд припустився порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи. Тому рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2021 року належить скасувати з ухваленням у справі нового судового рішення.

З матеріалів справи вбачається, що 05.06.2012 ОСОБА_1 уклала з ПАТ «ВБР» кредитний договір № IKIPG3.40086.001, за умовами якого отримала 96 000 грн кредиту на придбання кредиту, які зобов`язалася повернути та сплатити проценти за користування ними (т.1 а.с. 7-15).

05.06.2012 ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_9 нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за умовами якого придбала у власність Квартиру. Договір зареєстрований за номером 1980 (т.1 а.с. 6).

05.06.2012 ОСОБА_1 уклала з ПАТ «ВБР» договір іпотеки квартири № ZXR019521.40086.002, за умовами якого забезпечила виконання умов кредитного договору № IKIPG3.40086.001 від 05.06.2012 предметом іпотеки - Квартирою (т.1 а.с. 16-18).

31.08.2017 право вимоги за кредитним договором № IKIPG3.40086.001 від 05.06.2012 та договором забезпечення виконання зобов`язань, забезпеченням якого є Квартира, було продане ПАТ «ВБР» ОСОБА_2 , що підтверджується протоколом електронних торгів № UA-EA-2017-08-17-000028-а (т.1 а.с. 48-50).

Листом № 4456 від 04.10.2017 ПАТ «ВБР» повідомило ОСОБА_1 , що 27 вересня 2017 року ПАТ «ВБР» та ОСОБА_2 уклали договір № 39 про відступлення права вимоги, за умовами якого ПАТ «ВБР» відступило шляхом продажу права вимоги ОСОБА_2 до позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором та № IKIPG3.40086.001 від 05.06.2012 та договором іпотеки квартири № ZXR019521.40086.002 від 05.06.2012. З 27.09.2017 кредитором та іпотекодержателем ОСОБА_1 за вказаними вище договорами є ОСОБА_2 (т.1 а.с. 52).

П`ятого травня 2017 року ОСОБА_2 уклав нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_3 придбав Квартиру за 98 000 грн. Договір зареєстрований у реєстрі за № 2861. Наприкінці договору вказано, що він посвідчений 07.11.2017 (т.1 а.с. 53).

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 102933220 від 07.11.2017 вбачається, що ОСОБА_3 став власником Квартири на підставі нотаріально посвідченого договору від 07.11.2017 № 2861 (а.с. 54).

Колегія суддів уважає, що оскаржуваний ОСОБА_1 договір купівлі-продажу Квартири № 2861, посвідчений ПН ХМНО Чижовою Н.А., був укладений між ОСОБА_8 і ОСОБА_2 не 05.05.2017, а 07.11.2017, що підтверджується текстом самого договору та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень. Дата «5 травня 2017 року» на початку договору є опискою, тому не можна вважати, що договір № 2861 був укладений у період, коли її власником була ОСОБА_1 , а не ОСОБА_2

11.12.2017 власником Квартири стала ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу № 2979 від 11.12.2017 (т.1 а.с. 189).

Відповідно до частин першої і третьої статті 33 Закону України № 898-IV від 05.06.2003 «Про іпотеку» в редакції, що діяла станом на 2017 рік, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з частинами 1-5, 10 статті 38 Закону України «Про іпотеку» в редакції, що діяла станом на 2017 рік, якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Якщо таких повідомлень надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог.

Якщо особа, яка висловила намір придбати предмет іпотеки, ухиляється або з інших причин не вчиняє дій до укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки з іпотекодержателем протягом 5 днів після закінчення вказаного вище тридцятиденного строку, вона втрачає право на придбання предмета іпотеки. Це право переходить до інших осіб, які висловили намір придбати предмет іпотеки, відповідно до пріоритету їх прав і вимог.

Якщо особи, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, не висловили наміру його придбати, іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд.

Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Іпотекодавець і боржник, якщо він є відмінним від іпотекодавця, мають право виконати основне зобов`язання протягом тридцятиденного строку, вказаного в частині першій цієї статті, згідно з умовами та з наслідками, встановленими статтею 42 цього Закону.

Договір купівлі-продажу предмета іпотеки, укладений відповідно до цієї статті, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки.

ОСОБА_1 обґрунтовує недійсність укладеного 27.09.2017 між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_2 договору про відступлення права вимоги № 431 його невідповідністю вимогам статей 33, 38 Закону України «Про іпотеку». Хоча зазначені статті регулюють порядок звернення стягнення на предмет іпотеки між іпотекодавцем, іпотекодержателем та третіми особами і не стосуються правовідносин з відступлення права вимоги іпотекдержателем третій особі, зміни іпотекдержателя у правовідносинах з іпотекодавцем.

Тому підстави для задоволення позову в цій частині відсутні.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці, зокрема, у рішеннях від 13 травня 1980 року у справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішенні від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32), визначає, що Конвенція призначена для ґарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

У цій справі позивач, посилаючись на те, що вона є власником Квартири, яку протиправно позбавили права власності на неї, заявила вимоги про визнання договорів купівлі-продажу, стороною якого вона не була, недійсними.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 387 ЦК України передбачено право власника витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту. У зобов`язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 07 листопада 2012 року № 6-107цс12, від 10 червня 2015 року № 6-348ц15, від 13 травня 2015 року № 6-67цс15.

У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника».

Таким чином, ефективним способом захисту права власності ОСОБА_1 у спірних правовідносинах є віндикаційний позов до особи, за якою зареєстровано право власності на Квартиру. В цій частині колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_3

ОСОБА_1 вимоги про витребування Квартири не заявила, а заявлені вимоги про визнання договорів купівлі-продажу Квартири, стороною якого позивач не була, не відповідає змісту відповідного права, характеру його порушення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Обраний позивачем спосіб захисту прав не є ефективним і не призведе до поновлення його прав.

Такий висновок відповідає також позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 754/12907/17 (провадження № 61-11056св19).

Враховуючи викладене вище, колегія суддів уважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 належить задовольнити, рішення суду від 26.04.2021 - скасувати, ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2021 рокускасувати, ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсними договору відступлення права вимоги, договорів купівлі-продажу відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 28 грудня 2021 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук