Справа № 331/5057/21
Провадження № 2/331/2655/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2021 року м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі

головуючого судді: Жукової О.Є.

за участю секретаря : Мироненко О.В.

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача , третьої особи : ОСОБА_3

третьої особи : ОСОБА_4

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 , що діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , третя особа ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 13 вересня 2021 року звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просила визнати ОСОБА_6 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що вона та її малолітня дитина ОСОБА_5 є співвласником квартири АДРЕСА_1 . Відповідач з моменту її реєстрації в квартирі з 2005 року жодного дня в ній не проживала без поважної причини. Оскільки, реєстрація відповідача в належній їй квартирі порушує її права на користування нею, крім того, вона вимушена нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг, вимушена звернутися до суду.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 вересня 2021 року провадження по справі відкрито.

Представник відповідача адвокат Бітяков Д.М. 29 жовтня 2021 року надав відзив на позов, в якому в задоволенні позовних вимог просив відмовити. В обґрунтування відзиву представник відповідача зазначив, що син відповідача ОСОБА_4 є власником Ѕ частини спірної квартири, і вона за домовленістю з сином в ній проживала, а належну їй на праві власності квартиру сдавала в оренду. ОСОБА_1 поступово розпочала чинити їй перешкоди у користуванні квартирою, в якій вона зареєстрована з 2002 року, а в березні 2021 року взагалі унеможливила її доступ до житла, через що вона звернулася до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з позовом про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення. Зазначена цивільна справа за № 331/1743/21 наразі перебуває в провадженні суду.

У вступному слові позивачка та її представник позов підтримали, надали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві.

Представник відповідача та третьої особи адвокат Бітяков Д.М. в задоволенні позовних вимог просив відмовити з підстав викладених у відзиві.

Третя особа ОСОБА_7 в задоволенні позову просив відмовити, підтримавши позицію відповідача. Крім того, він зазначив, що після отримання ним свідоцтва про право на спадщину на спірну квартиру, між ОСОБА_1 та відповідачем склалася конфліктна ситуація, яка була пов`язана з незгодою позивача здійснити продаж квартири та виплатит йому вартість його частки. Після зазначеного конфлікту йому та його матері постійно чиняться перешкоди у доступі до квартири

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 суду пояснили, що вони є сусідами ОСОБА_1 .. В квартирі за адресою: АДРЕСА_1 мешкає позивачка з чоловіком та їх джіти. З відповідачем вони не знайомі, жодного разу її не бачили, та не були свідками того, що останній чинилися перешкоди у користуванні квартирою.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що він є чоловіком позивача. В спірній квартирі він проживає лише їх родина. Відповідачка в квартирі ніколи не мешкала. Раніше вони підтримували стосунки, однак вже більше року не спілкуються. Йому відомо, що ОСОБА_6 надсилала його дружині СМС повідомлення, але їх зміст йому невідомий.

Суд, вислухавши вступне слово учасників справи, пояснення свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків.

Судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні ним правовідносини.

З матеріалів справи вбачається, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , та третій особі ОСОБА_4 на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 26 березня 2015 року, виданих державним нотаріусом Четвертої запорізької державної нотаріальної контори Грибачової Л.Д., свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.01.2021 року, виданого державним нотаріусом Четвертої запорізької державної нотаріальної контори Бережко С.М., та договору дарування від 22.07.2021 року посвідченого приватним нотаріусом ЗМНО Хамула Н.Г..

Частка третьої особи ОСОБА_4 , який є сином відповідача ОСОБА_6 , та прийняв спадщину після смерті батька ОСОБА_12 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , складає Ѕ частина спірної квартири.

Довідкою Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 20.09.2021 № 6412 підтверджено, що ОСОБА_6 зареєстрована в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 з 28.11.2002 року.

Також, судом встановлено, що 03.03.2020 року ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_6 продати належну йому частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 з 28.11.2002 року, про що свідчить долучена до відзиву довіреність, посвідчена приватним нотаріусом ЗМНО Будніковою Ю.С., зареєстрована в реєстрі за номером 329.

Разом з тим, позивачка ОСОБА_1 у судовому засіданні вказала на те, що вона не має наміру продавати належну їй частку квартири, та бажає домовитися про викуп частки належної ОСОБА_4 ..

В той же час, третя особа ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що він в спірній квартирі не має наміру проживати , оскільки одружився та має вагітну дружину, про що свідчать свідоцтво про шлюб та постанова № 117 від 30.09.21, долучені до відзиву.

Крім того, в матеріалах справи наява угода про користування житлом від 16 серпня 2021 року укладена між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , за умовами якої третя особа ОСОБА_4 передав відповідачу по справі право постійного користування належної йому часткою квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_6 передала третій особі право постійного користування в належній їй на праві власності квартирі за адресою: АДРЕСА_3 .

Також судом встановлено, що в квітні 2021 року відповідач ОСОБА_6 звернулася до Жотневого районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення, і наразі цивільна справа справа за № 331/1743/21 перебуває в провадженні суду.

Отже, встановлені в судовому засіданні фактичні обставини свідчать про наявність між сторонами неприязних стосунків.

За положеннями статті 156 ЖК України та статті 405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку.

Частина друга статті 405 ЦК України встановлює, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Положення статті 405 ЦК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Чинне законодавство не містить вичерпного переліку таких поважних причин, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» (Sadovyak v. Ukraine, № 17365/14) зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. При цьому поняття «майно» має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави, в тому числі й шляхом ухвалення відповідного судового рішення, як в право власності, так і право користування житлом повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v.Sweden, № 7151/75, 7152/75, § 58-74) будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем до матеріалів справи долучено акт підтвердження фактичного проживання від 20 серпня 2021 року , підписаний мешканцями будинку АДРЕСА_4 , довідку ОСББ «Проспект» від 16 серпня 2021 року, відповідно до якої ОСОБА_6 до керівних органів ОСББ «Проспект» із заявою про усунення перешкод в користуванні спірної квартири не зверталася та відповідь Запорізького районного управління поліції ВП № 2 ГУНП в Запорізькій області від 19.08.2021 , згідно з якою звернення та повідомлення щодо ОСОБА_1 з приводу перешкод в користування квартирою АДРЕСА_1 не надходило.

Оцінючи вказані докази, суд звертає увагу на те, що вони отримані позивачем вже після ухвалення заочного рішення по справі № 331/1743/21 за позовом ОСОБА_6 , а зазначеней позов поданий ОСОБА_1 після скасування заочного рішення по справі за позовом відповідача про вселення, не містять жодної інформації про причини відсутності відповідача за місцем її реєстрації.

Щодо показань свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , суд їх показання оцінює критично, оскільки останні пояснили, що взагалі не знайомі з ОСОБА_6 , а квартира належить на праві власності родині ОСОБА_1 , що ставить під сумнів їхню обізнаність щодо періоду не проживання та причин не проживання відповідача у спірній квартирі.

Також, суд не приймає до уваги показання свідка ОСОБА_11 , який є чоловіком позивача та зацікавлений у вирішенні справи, як особа, що мешкає у спірному житлі без реєстрації.

Таким чином , суд приходить до висновку , що надані ОСОБА_1 докази не підтверджують факту непроживання відповідача в спірній квартирі з 2005 року без поважних причин, а відповідачем надані докази того, що вона не втратила інтересу до спірного житла та наявні перешкоди у користуванні нею квартирою.

Суд звертає увагу, що сину відповідача належить найбільша частка квартири , і позивач в свою чергу , здійснюючи свої права, зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства.

Згідно статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК Українивласник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Отже, у даному випадку, право постійного проживання в спірній квартирі , крім позивача , (співвласника квартири) має також відповідач, яка була зареєстрована в квартирі з 2002 року за згодою її власника та до теперішнього часу залишається членом сім`ї співвласника, який бажає, щоб його мати користувалася належною йому частиною квартири.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Питання про судові витрати слід вирішити відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. При цьому, суд зауважує, що оскільки відповідачем надані належні та допустимі докази на понесення витрат на професійну правничу допомогу, а позивачем відповідно до вимог ч.6 ст. 137 ЦПК України клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги не було заявлено, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 гривень.

Керуючись 3,4,11-13, 19, 259, 263, 265 , 279 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , що діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , третя особа ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_6 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

Повний текст судового рішення складений 10 грудня 2021 року.

Суддя: О.Є. Жукова