КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 381/2497/20 Головуючий у суді І інстанції Осаулова Н.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 грудня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 травня 2021 року у справі за позовом акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У вересні 2020 року акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

На обґрунтування позову зазначило, що 28 січня 2019 року між сторонами укладено угоду про надання особистого кредиту № 501105659, за умовами якої позивач зобов`язався надати відповідачу кредит в сумі 116 849,11 грн, а останній в свою чергу зобов`язався в порядку та на умовах, що визначені договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та додатком № 1 до нього - графіком погашення кредиту.

Банк свої зобов`язання за договором виконав, надавши позичальнику обумовлену суму кредиту, проте відповідач не виконував належним чином взятих на себе зобов`язань, не забезпечив своєчасне і достатнє погашення кредиту, в результаті чого станом на 8 липня 2020 року має прострочену заборгованість на загальну суму 105 719,21 грн, з яких: 91 044,71 грн - борг за кредитом, 4 597,05 грн - борг по відсотках, 10 077,45 грн - борг по комісії, яку позивач просив стягнути на свою користь разом із витратами по сплаті судового збору у розмірі 2 102,00 грн.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 травня 2021 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість у загальному розмірі 105 719,21 грн та судовий збір у розмірі 2 102,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачем належним чином не виконуються зобов`язання, передбачені укладеним в установленому законом порядку кредитним договором, не забезпечено своєчасне погашення суми кредиту, відсотків за його користуванням та сплати комісії в порядку і на умовах зазначених в договорі, у зв`язку з чим позивач вправі задовольнити свої вимоги шляхом дострокового стягнення заборгованості.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанціїнорм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що матеріали справи не містять доказів у вигляді первинних бухгалтерських документів, які б підтверджували факт передання банком грошових коштів відповідачу, який заперечує отримання кредиту готівкою, а тому кредитний договір № 501105659 між сторонами вважається неукладеним.

За послуги з розрахунково-касового обслуговування кредиту у даному випадку встановлена комісійна винагорода у розмірі 2,10% від суми кредиту без ПДВ, проте відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів» встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними.

В якості доказу надання відповідачу кредиту та наявності заявленої суми заборгованості позивач надав суду розрахунок заборгованості за кредитом у гривні, однак такий розрахунок не є належним і допустимим доказом наявності заборгованості.

Позивач також не надав суду договору про банківське обслуговування фізичних осіб, який би був підписаний відповідачем і в якому були зафіксовані істотні умови договору кредитування, а тому цей договір не може вважатись складовою частиною кредитного договору.

Наявна в матеріалах справи оферта на укладення угоди про надання кредиту № 501105659, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 28 січня 2019 року не містить зобов`язання відповідача по поверненню кредиту, сплаті відсотків за користування ним і комісії, а отже кредитний договір не було укладено в розумінні приписів ЦК України.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача до суду апеляційної інстанції не надійшов.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасника справи, що з`явився в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 28 січня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до АТ «Альфа-Банк» з анкетою-заявою про акцепт публічної пропозиції АТ «Альфа-Банк» на укладення договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк».

У вказаній заяві містяться особисті анкетні дані відповідача та прохання відкрити поточний рахунок на його ім`я у гривні/доларах США/євро, а також повідомлення про підтвердження акцепту публічної пропозиції та укладення договору з АТ «Альфа-Банк» на умовах, викладених в публічній пропозиції та додатках до договору, що розміщені на веб-сторінці банку www.alfabank.ua (а.с. 8).

28 січня 2019 року відповідачем було підписано оферту на укладання угоди про надання кредиту № 501105659, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, згідно якої позичальник запропонував АТ «Альфа-Банк» укласти угоду про надання кредиту на наступних умовах: тип кредиту - «кредит готівкою», сума кредиту - 116 849,11 грн, процентна ставка фіксована - 13,99 % річних; строк кредиту - 48 місяців (дата повернення - 28 січня 2023 року).

За змістом вказаного акцепту публічної пропозиції на укладення угоди про надання кредиту № 501105659, ОСОБА_1 під час користування кредитом запропонував банку надавати йому послуги з розрахунково-касового обслуговування у порядку та умовах, що визначені цим пунктом та договором, за надання яких запропоновано встановити комісійну винагороду, а саме: за надання кредиту 0,00 % від суми кредиту, зазначеної в цій оферті на укладення угоди без ПДВ; за обслуговування кредиту 2,10 % від суми кредиту, зазначеній в оферті без ПДВ (а.с. 6).

Також встановлено, що 28 січня 2019 року сторонами підписано додаток № 1 до угоди про надання кредиту № 501105659, що містить графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг. В цьому додатку зазначено, що підпис позичальника свідчить про отримання ним всієї інформації про умови кредитування. Зазначеним графіком встановлено суму щомісячного платежу за кредитом, що включає в себе суму платежу на погашення суми кредиту, процентів за користування ним та комісію за розрахунково-касове обслуговування щомісячно (а.с. 7).

Суд установив, що публічна пропозиція АТ «Альфа-Банк» на укладання договору про банківське обслуговування фізичних осіб, розміщена на офіційному сайті АТ «Альфа-Банк» - https://alfabank.ua/ (далі - публічна пропозиція).

Відповідно до пункту 2.3. публічної пропозиції договір вважається укладеним після отримання банком від клієнта письмової анкети-заяви про акцепт публічної пропозиції банку.

Згідно з пунктом 4.2.7. розділу 4 публічної пропозиції клієнт зобов`язався вчасно розміщувати на поточному рахунку/рахунку ЕПЗ кошти, достатні для здійснення всіх необхідних платежів по поточному рахунку/рахунку ЕПЗ, в тому числі і пов`язаних з виконанням умов даного договору.

Відповідно до пунктів 4.2.9.1. - 4.2.9.3 розділу 4 клієнт зобов`язується сплачувати нараховані проценти за несанкціонованою кредитною заборгованістю, що виникла в поточному календарному місяці в останній робочий день поточного календарного місяця. Підписанням цього договору, держатель доручає банку здійснювати договірне списання суми нарахованих процентів за несанкціонованою кредитною заборгованістю з рахунку в будь-який робочий день банку, що слідує за днем призначеним для сплати процентів за несанкціонованою кредитною заборгованістю визначеним цим пунктом. Банк є отримувачем коштів по вказаному договірному списанню. Сплачувати заборгованість за сумою основного боргу несанкціонованої кредитної заборгованості, що обліковується банком на останній робочий день поточного календарного місяця, не пізніше строку, зазначеного у відповідному додатку до цього договору, що визначає умови користування продуктами банку. Сума заборгованості за несанкціонованою кредитною заборгованістю, що не повернена у зазначений строк, вважається банком простроченою заборгованістю. У разі прострочення строку погашення заборгованості за несанкціонованою кредитною заборгованістю, зазначеним в пункті 4.2.9.2. договору, банк зупиняє нарахування відсотків за несанкціонованою кредитною заборгованістю на таку прострочену суму та починає нараховувати пеню на суму простроченої несанкціонованої кредитної заборгованості у розмірі, що зазначений в Тарифах до договору, яку держатель зобов`язаний сплатити банку. В день сплати держателем простроченої заборгованості за несанкціонованою кредитною заборгованістю в повному обсязі, банк припиняє нарахування пені.

Як свідчать матеріали справи, позивач умови кредитного договору виконав в повному обсязі, надававши позичальнику обумовлену суму кредиту на погоджені з ним цілі, проте відповідач прийняті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, обов`язкові платежі в рахунок погашення кредиту, процентів і комісії згідно погодженого (підписаного) сторонами Графіку платежів, який є додатком № 1 до угоди про надання кредиту № 501105659 від 28 січня 2019 року своєчасно не вносив, останній платіж за кредитом не повністю внесено відповідачем 28 березня 2020 року, внаслідок чого станом на 8 липня 2020 року утворилась прострочена заборгованість на загальну суму 105 719,21 грн, з яких: 91 044,71 грн - борг за кредитом, 4 597,05 грн - борг по відсотках, 10 077,45 грн - борг по комісії, що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитом у гривні (а.с. 9).

Так, основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до вимог статей 526, 530, 610, 611, 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За правилами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, тобто існує презумпція правомірності наведених правочинів, допоки іншого висновку не дійде суд у самостійному провадженні.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

Колегія суддів виходить з презумпції правомірності та чинності правочину у формі акцепту пропозиції на укладання угоди про надання кредиту № 501105659, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 28 січня 2019 року, підписаної ОСОБА_1 , яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб.

Умовами для укладання такої угоди визначено тип кредиту - «кредит готівкою», сума кредиту - 116 849,11 грн, процентна ставка - 13,99 % річних, тип ставки - фіксована, строк кредиту - 48 місяців, тобто до 28 січня 2023 року.

Відповідно до умов оферти (акцепту), кредит надається позичальнику: для власних потреб у розмірі 91 213,08 грн шляхом переказу коштів на рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в АТ «Альфа-Банк»; для повернення заборгованості за кредитним договором № 501058197 від 23 серпня 2018 року у розмірі 20 284,16 грн шляхом переказу коштів на рахунок № НОМЕР_2 , відкритий в АТ «Альфа-Банк»; для оплати страхового платежу у розмірі 5 351,87 грн згідно із умовами (1) договору добровільного страхування життя клієнтів № 007.501105659.111 від 28 січня 2019 року шляхом переказу коштів на рахунок ПрАТ «СК «Уніка Життя» № НОМЕР_3 , відкритий в АТ «Альфа-Банк».

Передбачено, що угода набуває чинності з моменту підписання банком акцепту на укладання угоди та надання споживчого кредиту, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії відповідно до умов угоди та договору.

Своїм підписом у оферті ОСОБА_1 підтвердив, що отримав акцепт пропозиції на укладання угоди про надання кредиту № 501105659, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 28 січня 2019 року.

Таким чином, вказані вище обставини свідчать, що з моменту підписання банком отриманого відповідачем акцепту, угода про надання кредиту № 501056713 від 28 січня 2019 року набула чинності, ОСОБА_1 погодився з визначеними у оферті умовами кредитування, чим спростовуються посилання апеляційної скарги на відсутність між сторонами договірних правовідносин.

Вимога про визнання такого правочину недійсним стороною не пред`являлася, суд такі вимоги не вирішував, ОСОБА_1 не посилався в апеляційній скарзі на обставини нікчемності договору й суд першої інстанції їх не встановлював, а отже, умови кредитного договору підлягають застосуванню під час вирішення цієї справи і право вимоги банку до позичальника за кредитним договором про повернення сум боргу, яке виникло у нього на підставі чинного правочину, презюмується.

За наведених обставин, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог АТ «Альфа-Банк», суд першої інстанції на підставі наведених вище положень закону та акцептованого правочину, укладеного між сторонами, дійшов правильного висновку про те, що оскільки ОСОБА_1 не виконав взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, то у позивача є право достроково вимагати повернення основної суми кредиту, процентів за користування кредитом та комісії за розрахунково-касове обслуговування кредиту в судовому порядку.

Доводи представника відповідача про недоведеність факту отримання останнім кредитних коштів, а також про відсутність кредитних правовідносин між сторонами не можуть вважатись обґрунтованим у розумінні положень статей 6, 627-629, 1054 ЦК України, оскількине можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, 28 січня 2019 року відповідач за власної ініціативи звернувся до банку із анкетою-заявою про акцепт публічної пропозиції АТ «Альфа-Банк» на укладення договору про банківське обслуговування фізичних осіб, в цей же день відповідач підписав оферту на укладання угоди про надання кредиту № 501105659 та отримав на її підставі в кредит грошові кошти, зокрема у розмірі 91 213,08 грн шляхом переказу коштів на рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в АТ «Альфа-Банк», а у подальшому відповідач частково погашав заборгованість до 28 березня 2020 року включно, сплачуючи кошти на рахунок кредитора.

Матеріалами справи не спростовують факт отримання ОСОБА_1 кредиту за наведеним вище договором.

У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 3-269гс16 зроблено висновок, що «до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій».

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, провадження № 61-2417сво19).

Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Колегія суддів вважає, що факт отримання кредиту може бути доведено не лише бухгалтерськими документами, а й сукупністю інших доказів, зокрема: заявою про акцепт публічної пропозиції на укладання кредитного договору, кредитним договором з додатками до нього, розрахунком заборгованості, діями самого позичальника по внесенні коштів на визначений рахунок тощо.

При цьому у справах про стягнення кредитної заборгованості до предмета доказування включаються серед іншого обставини щодо розміру заборгованості, відповідно розрахунок заборгованості є належним доказом наявності та розміру заборгованості в розумінні положень статті 77 ЦПК України.

Застосування норм права, оцінка доказів є саме прерогативою суду. У цій категорії справ розмір кредитної заборгованості має визначатись відповідно до наданих доказів, вимог закону та умов договору. При цьому суд не позбавлений права і зобов`язаний при наявності кредитної заборгованості стягнути ту суму, яка є для суду доведеною, а не взагалі відмовляти у позові.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 204/2217/16-ц (провадження 61-47244св18).

Колегія суддів вказує, що обставини наявності між сторонами правовідносин із кредитування і заборгованості відповідача доведено сукупністю документів, які наявні в матеріалах справи та яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку у взаємозв`язку, в результаті чого правильно виходив із того, що позивач довів належними та достовірними доказами обставини щодо укладення між сторонами кредитного договору.

Виходячи з наведеного, аргументи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо неотримання ним кредиту є безпідставними та спростовуються його ж попередніми діями щодо частково виконання зобов`язань за кредитним договором, а тому не можуть бути належними і достатніми підставами для скасування оскаржуваного судового рішення.

Суд першої інстанції обґрунтовано вважав доведеним факт отримання відповідачем усієї суми кредиту у розмірі 116 849,11 грн та визнання ним кредитних зобов`язань з огляду на часткову сплату кредиту. Отже, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що банк на виконання умов вказаного кредитного договору надав ОСОБА_1 грошові кошти в обумовленому розмірі, позивач довів належними та достовірними доказами обставини щодо укладення між сторонами кредитного договору, проте відповідач зобов`язання, передбачені вказаним договором, у повному обсязі не виконав, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк».

Посилання в апеляційній скарзі на висновки, які викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) є нерелевантними спірним правовідносинам та стосуються випадку, коли в анкеті-заяві про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг у банку не визначені усі істотні умови кредитування, а надана кредитором редакція Умов і правил не підписувались позичальником і не визнається ним.

Також колегія суддів відхиляє аргументи апеляційної скарги про неправомірне нарахування позивачем плати (комісії) за обслуговування кредитної заборгованості відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів» з огляду на таке.

Як свідчать матеріали справи, кредитний договір містить інформацію як про суму кредиту, так і про детальний розпис його сукупної вартості, дату укладення правочину, процентну ставку, розмір комісійної плати, окрім того містить всі істотні умови передбачені законодавством України, позивач був ознайомлений зі всіма істотними умовами кредитного договору.

Підписанням оферти ОСОБА_1 підтвердив, що він попередньо ознайомлений у письмовій формі з умовами надання кредиту, в тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, інформацію про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки значенням абсолютного подорожчання кредиту, в тому числі інформацією, надання якої передбачена Законом України «Про споживче кредитування» та нормативними документами НБУ, які йому роз`яснені, зрозумілі, не потребують додаткового тлумачення, та з якими він цілком згодний.

Відповідно до статті 47 Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері визначає Закон України від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII «Про споживче кредитування» (далі - Закон № 1734-VIII).

Стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» станом на дату укладення кредитного договору (у редакції Закону № 1734-VIII) містить положення про те, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

У статті 1 Закону № 1734-VIII (тут і далі - у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) наведено визначення термінів, які вживаються в цьому Законі, зокрема:

договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором;

загальна вартість кредиту для споживача - сума загального розміру кредиту (це сума коштів, які надані та/або можуть бути надані споживачу за договором про споживчий кредит) та загальних витрат за споживчим кредитом (це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту);

споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом, що врегулювано в частині другій статті 8 Закону № 1734-VIII.

До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем.

Платежі за додаткові та супутні послуги третіх осіб, пов`язані з договором про споживчий кредит, не включаються до загальних витрат за споживчим кредитом. Якщо укладення договору про надання додаткових чи супутніх послуг третіми особами є обов`язковим для отримання кредиту або для отримання кредиту на умовах, що пропонуються кредитодавцем, споживач має бути прямо проінформований про це у письмовій формі.

До загальних витрат за споживчим кредитом не включаються: 1) платежі, що підлягають сплаті споживачем у разі невиконання його обов`язків, передбачених договором про споживчий кредит; 2) платежі з оплати товарів (робіт, послуг), які споживач зобов`язаний здійснити незалежно від того, чи правочин укладено з оплатою за рахунок власних коштів споживача чи за рахунок споживчого кредиту.

Таким чином, Закон № 1734-VIII не забороняє встановлення у договорі про споживчий кредит комісій та інших обов`язкових платежів за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності) (крім тих, які згідно із законом надаються безоплатно) для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Положення Закону № 1734-VIII допускає, що укладення договору про споживчий кредит може бути пов`язано з необхідністю отримання споживачем додаткових чи супутніх послуг кредитодавця або третіх осіб, відносить договір страхування до договорів про надання додаткових чи супутніх послуг, але вимагає, щоб відомості про це були відображені в паспорті споживчого кредитування, з яким кредитодавець має ознайомити позичальника в письмовій формі до укладення договору про споживчий кредит, при цьому інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит, має бути зазначена в такому договорі.

Разом з тим, як вбачається зі змісту апеляцінйої скарги, що представник відповідача послався на положення статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки), не врахувавши при цьому, що положення статті 11 вказаного закону не діяли у зазначених ним редакціях станом на дату укладення кредитного договору та виникнення спірних правовідносин, оскільки текст статті 11 цього Закону був викладений у новій редакції Законом України від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII «Про споживче кредитування», що набрав чинності 10 червня 2017 року.

Так само, Правила надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168 втратили чинність на підставі постанови Правління НБУ від 8 червня 2017 року № 49 «Про затвердження Правил розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит».

Посилання в апеляційній скарзі на постанови Верховного Суду України у справах № 6-1746цс16 і № 6-2071цс16 є безпідставним, оскільки такі рішення та практика суду касаційної інстанції були сформовані за кредитними договорами, що укладалися банками із споживачами до набрання чинності Законом України від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII «Про споживче кредитування», без урахування особливостей цього Закону.

Не відповідають фактичним обставинам й доводи апеляційної скарги про те, що банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надавалися відповідачу як позичальнику, оскільки із самого змісту кредитного договору вбачається, що послуги з обслуговування кредиту відносяться банком до категорії розрахунково-касового обслуговування.

Аналізуючи питання обсягу дослідження інших доводів відповідача та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків місцевого суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Як вказав Європейський суд з прав людини, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 травня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній