П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2021 року м. Київ

Справа №755/457/17

Провадження № 22-ц/824/12078/2021

Резолютивна частина постанови оголошена 08 грудня 2021 року

Повний текст постанови складено 10 грудня 2021 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Журавльова Д.Д.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Солом`яна Лідія Василівна, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Солом`яна Лідія Василівна, ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 30.12.2016 року звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивача та ОСОБА_5 у період з 2001 року по 04 жовтня 2013 року; визнання спільною сумісною власністю позивача з ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1 ; визнання за позивачем права власності на Ѕ частини вказаної квартири та виключення Ѕ частини квартири зі спадкової маси ОСОБА_5 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період 1984-1988 років позивач та ОСОБА_5 познайомились та почали зустрічатися, після чого розійшлись. У 2000 р. випадково зустрівшись, відновили свої відносини та з 2001 року почали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тобто почали вести спільне господарство, побут, сімейний бюджет, проводити всі сімейні свята, ювілеї, дні народження друзів. З ними також проживав син позивача ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до якого ОСОБА_5 проявляв батьківську любов та повагу, як до власного сина. Шлюб позивач та ОСОБА_5 уклали 04.10.2013 року.

Позивач стверджує, що в 2001 році спільно накопичені кошти вона з ОСОБА_5 вклали в інвестиційний контракт від 06.08.2001 року № 26567 для придбання нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 та 10 жовтня 2003 року квартиру оформили на ОСОБА_5 , відповідно свідоцтва про право власності.

Позивач зазначає, що вартість квартири складала 230 227,52 грн., оплата за інвестиційним контрактом здійснювалася частинами за графіком платежів, що підтверджується касовими ордерами за період з 03.08.2001 року по 03.09.2002 року. Спільних коштів для інвестування квартири не вистачало, тому вона 03.01.2002 року позичала в борг у своїх знайомих суму 115 000 грн., що підтверджується розпискою. З 2003 року по 2008 рік вона неофіційно була працевлаштована на підприємстві де здійснювала продаж рекламних площ, отримуючи середню заробітну плату 1 000 дол. США, що станом на 01.01.2003 року еквівалентно 5 332,40 грн., а з 2009 року офіційно працювала в МПН «Артекс». Борг за розпискою від 03.01.2002 року був повернутий у 2014 році.

Позивач вказує, що спільними зусиллями та за спільний кошт вони проводили ремонтні роботи, почали купувати меблі. Після закінчення ремонту у 2009 році вони стали мешкати у спірній квартирі, яка була набута нею та ОСОБА_5 спільно за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а також внаслідок їхньої спільної праці та за рахунок спільних коштів, у зв`язку з чим квартира є спільною сумісною власністю. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_5 є його батько ОСОБА_4 (відповідач) та вона. Заяви про прийняття спадщини вони подали у встановлений законом строк.

09.06.2017 року позивач ОСОБА_1 подала позовну заяву у новій редакції, за вимогами якої просить встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу її та ОСОБА_5 у період з 18 березня 2000 року до 04 жовтня 2013 року; визнати спільною сумісною власністю позивача та ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1 ; визнати за позивачем право власності на Ѕ частини вказаної квартири та здійснити розподіл судових витрат (т. 2 а.с. 25-29).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період 1984-1988 років позивач та ОСОБА_5 познайомились та почали зустрічатися, після чого розійшлись. У 1999 р. випадково зустрівшись, відновили свої відносини та з 2001 року почали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тобто почали вести спільне господарство, побут, сімейний бюджет, проводити всі сімейні свята, ювілеї, дні народження друзів. З ними також проживав син позивача ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до якого ОСОБА_5 проявляв батьківську любов та повагу, як до власного сина. Шлюб позивач та ОСОБА_5 уклали 04.10.2013 року. У 2001 році, маючи спільно накопичені кошти вони прийняли рішення про вкладення інвестиції в нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 та 10 жовтня 2003 року квартиру оформили на ОСОБА_5 , відповідно свідоцтва про право власності. Вартість квартири складала 230 227,52 грн., в тому числі з урахуванням суми 7 891 грн. Оплата за інвестиційним контрактом здійснювалася частинами за графіком платежів, що підтверджується касовими ордерами за період з 03.08.2001 року по 03.09.2002 року. Спільних коштів для інвестування квартири не вистачало, тому вона 03.01.2002 року позичала в борг у своїх знайомих суму 115 000 грн., що підтверджується розпискою. З 2003 року по 2008 рік вона неофіційно була працевлаштована на підприємстві де здійснювала продаж рекламних площ, отримуючи середню заробітну плату 1 000 дол. США, що станом на 01.01.2003 року еквівалентно 5 332,40 грн., а з 2009 року офіційно працювала в МПН «Артекс». Борг за розпискою від 03.01.2002 року був повернутий у 2014 році. Квартира була отримана без будь якого облаштування та оздоблення і в подальшому вартість квартири була збільшена у зв`язку з спільно проведеним ремонтом її та ОСОБА_5 . З 01.01.2004 року спільними зусиллями та за спільний кошт вони проводили ремонтні роботи, почали купувати меблі. Після закінчення ремонту у 2009 році вони почали мешкати у спірній квартирі, яка була набута нею та ОСОБА_5 спільно за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а також внаслідок їхньої спільної праці та за рахунок спільних коштів, у зв`язку з чим квартира є спільною сумісною власністю. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_5 є його батько ОСОБА_4 та вона. Заяви про прийняття спадщини вони подали у встановлений законом строк. З посиланням на ст. ст. 112 ЦК України, ст. 17 Закону України «Про власність», ст. 25 КЗпШС України, ст. 62, 74 СК України позивач просить задовольнити позов.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11 червня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Солом`яна Лідія Василівна, ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності відмовити.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій вона просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на те, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, в зв`язку з чим суд зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, рішення прийнято з порушенням норм процесуального права, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представники адвокати Дичка А.Р., Секелик Л.В. підтримали доводи апеляційної скарги.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Гончаренко О.А. проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Треті особи Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Солом`яна Л.В., ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином. ПН КМНО Солом`яна Л.В. надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності.

За таких обставин колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності третіх осіб ПН КМНО Солом`яної Л.В. та ОСОБА_3 .

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 06 серпня 2001 року між ОСОБА_5 та Акціонерним товариством Холдингова компанія «Київміськбуд» в особі АКБ «Аркада» укладено Інвестиційний контракт № 26567 (про інвестування у житлове будівництво), предметом якого було інвестування двокімнатної квартири на АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 11-13).

10 жовтня 2003 року між АТ ХК «Київміськбуд» та ОСОБА_5 було підписано Акт прийому-передачі квартири інвестору, за змістом якого ОСОБА_5 , як інвестор, сплатив 100 % вартості та прийняв квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з однієї житлової кімнати загальною площею 80,93 кв.м., загальна дійсна вартість квартири складає 230 227,52 грн. (т. 1 а.с. 16).

13 жовтня 2003 року на ім`я ОСОБА_5 . Державним управлінням справами Президента України видане Свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 82,50 кв.м. (т. 1 а.с. 14).

На підставі вищевказаного Свідоцтва про право власності спірна квартира була зареєстрована на праві власності за ОСОБА_5 в Київському міському бюро технічної інвентаризації Київської міської Ради, що підтверджується відповідною інформаційною довідкою КВ-2016 № 34969 від 28.09.2016 (т. 1 а.с. 157).

Відповідно свідоцтва про шлюб, шлюб між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було зареєстровано 04 жовтня 2013 року (т. 1 а.с. 152).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер (т. 1 а.с. 150).

За заявленими вимогами в останній редакції позивач просила встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу її та ОСОБА_5 у період з 18 березня 2000 року до 04 жовтня 2013 року та визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю її та ОСОБА_5 .

Як убачається з матеріалів справи, згідно запису акту про розірвання шлюбу № 28 від 17 січня 2002 року виданого Шевченківським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Києва, позивач ОСОБА_1 з 02 січня 1993 року до 17 січня 2002 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з гр. ОСОБА_7 , який розірвано рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 листопада 2001 року (т. 2 а.с. 92).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення Кодексу про шлюб та сім`ю України та Закону України «Про власність».

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правовіакти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотньої дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Відповідно до статті 13 КпШС України права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

У статті 44 КпШС України вказано, що шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

Таким чином, суд першої інстанції правильно виходив з того, що норми діючого на час виникнення спірних правовідносин КпШС України не передбачали можливості встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у зазначений ОСОБА_1 період.

Судом було встановлено та це вбачається з матеріалів справи, що у період, який охоплюється позовними вимогами ОСОБА_1 про встановлення факту проживання із ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 до 17 січня 2002 року, що само по собі виключає можливість встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 18 березня 2000 року до 04 жовтня 2013 року.

З урахуванням викладеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 як чоловіка та жінки у період з 18 березня 2000 року до 01 січня 2004 року, а доводи апеляційної скарги позивача в цій частині висновків суду першої інстанції не спростовують.

Чинним законодавством України встановлено, що «сім`єю» на відміну від «шлюбу» є проживання осіб, пов`язаних спільним побутом, та у яких є взаємні права та обов`язки один до одного. При цьому, необхідно звернути увагу, що для існування сім`ї не існує спеціального порядку реєстрації.

Статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. При цьому органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Також ст. 12 Конвенції встановлено і право на шлюб.

Відповідно до частин 2, 4 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Положеннями ст. 74 Сімейного кодексу України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

За приписами ч. ч. 3, 4 ст. 4 СК України, кожна особа має право на проживання в сім`ї та на повагу до свого сімейного життя.

При застосуванні наведених приписів чинного законодавства слід враховувати, що у повсякденному житті може скластися правова ситуація, коли жінка та чоловік не перебувають у шлюбі, однак, проживають разом, ведуть спільне господарство, ведуть спільний побут, набувають певних взаємних прав та обов`язків, притаманних сім`ї, ззовні такі відносини подібні до шлюбних.

Разом з тим, відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України визначено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки, який породжує юридичні наслідки, передбачений Цивільним кодексом 2004 року і такий факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду від 24.01.2020 року у справі № 546/912/16-ц, інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство СК України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України. Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР, який діяв до 01 січня 2004 року, таких положень не містив. Тому вказаний факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Отже, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, стаття 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»).

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим судам під час вирішення спору щодо визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання цих осіб у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане ними внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим.

Вказаний висновок узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13 та від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15.

Відповідно до частин першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За вимогами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже на підтвердження своїх вимог про визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири, позивач мала надати докази, з яких можливо б було встановити факт внесення нею певних коштів на будівництво спірної квартири домоволодіння чи придбання нею будь-яких будівельних матеріалів необхідних для її ремонту.

Спірна квартира була набута у період дії Кодексу про шлюб та сім`ю України, при цьому позивач з ОСОБА_5 у шлюбі до 04 жовтня 2013 року не перебували.

Вартість квартири АДРЕСА_1 була сплачена у період з 03.08.2001 року по 03.09.2002 року, що підтверджується наданими позивачем копіями приходних касових ордерів, у яких зазначено платником ОСОБА_5 та призначення платежів - інвестування у житлове будівництво за контрактом 26567 від 06.08.2001 року за рахунок особистих коштів ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 27-33).

На підтвердження позовних вимог позивачем надана розписка від 03.01.2002 року, за змістом якої позивач отримала від ОСОБА_9 грошові кошти в сумі 115 000 грн. для купівлі житла, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , кошти зобов`язувалась повернути до 03.01.2005 року (т. 1 а.с. 24).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, не прийнявши даний доказ до уваги, оскільки зазначена розписка була видана у період перебування у шлюбі позивача з гр. ОСОБА_7 , до того ж суду не підтверджено будь якими іншими доказами цільове використання коштів за отриманою позикою. Після дати надання розписки оплата вартості спірної квартири вносилася не разовим платежем, а з розстроченням, а саме шістьма платежами, зокрема: 11.01.2002 року у розмірі 27 504,68 грн., 29.01.2002 - 29 994,70 грн., 26.03.2002 - 25 987,78 грн., 04.07.2002 - 4 988,41 грн., 16.08.2002 - 25 995,53 грн., 03.09.2002 - 2 035,24 грн. Крім того, як пояснила сама позивач, у лютому 2002 року її колишній чоловік ОСОБА_10 купив їхній дитині квартиру на АДРЕСА_5 , у якій здійснювався ремонт.

За відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків в період з 01.01.2000 по вересень 2009 позивач ОСОБА_1 доходів не отримувала (т. 2 а.с. 108-109). Довідку про доходи за місцем роботи в МНП «Артекс» від 22 грудня 2016 року № 03 позивач надала за період з 01 січня 2010 року по 31 грудня 2016 року (т. 1 а.с. 21-23).

Відповідно довідки від 22 грудня 2016 року № 01, ОСОБА_5 з 04.05.1993 року по 31.12.2003 р. працював у МНП «Артекс» на посаді директора (т. 1 а.с. 17-20).

Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30.10.2002 року, ОСОБА_5 відчужив належну йому земельну ділянку площею 0,094 га, що знаходилась на території Крушинської сільської ради в с/т «Авіатор» за ціною 7 000 грн. (т. 1 а.с. 105).

Відповідно кошторису вартості робіт, передбачених проектом, які не будуть виконуватись у квартирі АДРЕСА_1 згідно заяви інвестора № 2000 від 21.08.2001, відмовна сума складає 7 891 грн. Тобто, на вказану суму була зменшена вартість спірної квартири, що включає вартість загальнобудівельних, сантехнічних та електромонтажних робіт (т. 1 а.с. 89).

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 пояснила, що після оформлення права власності спірна квартира була непридатна для проживання, ремонт у ній вона з ОСОБА_5 здійснювали у період часу з 2003 року до 2009 року, вселились у квартиру в липні 2009 року, у зв`язку з чим відбулося поліпшення квартири та збільшення її вартості.

В той же час, належних та достовірних доказів на доведення факту переліку виконаних ремонтно-будівельних робіт, їх вартості, періоду та часу виконання таких робіт суду не надано.

Зокрема, позивач надала рахунок № 36 від 23.07.2003 року виданий на ім`я ОСОБА_5 на суму 4 240,00 грн., як передоплата вартості віконних блоків (т. 1 а.с. 34), тобто, ці будівельні матеріали були придбані до 01.01.2004 року.

Також позивач надала рахунок-фактуру від 10.01.2006 р. на ім`я ОСОБА_11 на суму 2 501,93 грн., відповідно якого оплачувалось вартість полотна, перемички, стійки, циліндрів, очка, накладки, петлі, ручки (т. 1 а.с. 35), квитанції, товарні чеки, видаткову накладну, специфікацію датовані 11.07.2007 р., 01.08.2009 р., 17.03.2010 року, 17.12.2010 року, 29.07.2010 року зі змісту яких убачається придбання меблів, холодильника, телевізора (т. 1 а.с. 36-41), що не відносяться до будівельних матеріалів та робіт за рахунок яких істотно збільшилась вартість спірної квартири.

Поданий позивачем висновок експерта № _01-2010 за результатами проведення оціночно-будівельної експертизи від 14.01.2020 року складений судовим експертом ПП «Оцінка і право» ОСОБА_12 не є належним доказом у справі, оскільки не містить інформації щодо предмета доказування, так як цим висновком визначені ринкова вартість спірної квартири без проведених поліпшень (ремонтно-будівельних робіт без оздоблювальних покриттів конструктивних елементів) станом на 09.01.2020 року та ринкова вартість спірної квартири з урахуванням здійснених невід`ємних поліпшень (ремонтно-будівельних робіт та високоякісного ремонту) станом на 09.01.2020 року (т. 3 а.с. 216-224 зв). Натомість, вказаний висновок не містить відомостей стосовно часу проведеного ремонту.

Позивачем не доведено обставин, що у період з 01 січня 2004 року до 04 жовтня 2013 року за час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу внаслідок спільної праці та за спільні кошти були проведені ремонтно-будівельні роботи за рахунок яких зросла вартість спірної квартири.

Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що позовні вимоги в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивача та ОСОБА_5 у період з 01 січня 2004 року до 04 жовтня 2013 року не підлягають задоволенню, оскільки за змістом заявлених майнових вимог не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а такий факт встановлюється з метою визнання права власності на вищевказане нерухоме майно.

Висновки суду щодо наявності підстав для відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_13 , відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону, судом надано належну оцінку всім наданим матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд в складі колегії суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.268, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І. Шкоріна