КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 липня 2021 року

у справі за позовом Дочірнього підприємства «КиївГазЕнерджи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оплату послуг з газопостачання, -

встановив:

В червні 2021 року ДП «КиївГазЕнерджи» звернулося до Дарницького районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оплату послуг з газопостачання, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач є споживачем природного газу, постачання якого з 01 липня 2015 року здійснює ДП «КиївГазЕнерджи» на підставі ліцензії АЕ №299069 від 26 червня 2015 року.

Пропозицію укласти договір (оферту), що містить істотні умови договору про надання послуг з газопостачання, що відповідають умовам типового договору, було опубліковано 26 червня 2015 року в газеті «Сегодня» за №116.

Типовий договір про надання населенню послуг з газопостачання, затверджений постановою КМУ №938, в редакції постанови КМУ від 02 березня 2015 року №74.

Всі побутові споживачі, які продовжують після 30 червня 2015 року отримувати на території ліцензійної діяльності постачальника із спеціальними обов`язками ДП «КиївГазЕнерджи» природний газ, є такими, що засвідчили бажання укласти договір про надання послуг з газопостачання та прийняли цю пропозицію повністю, безумовно.

Після 30 червня 2015 року отримання природного газу побутовим споживачем є момент укладання вказаного договору.

У разі якщо за адресою побутового споживача не було здійснено припинення газопостачання до 01 липня 2015 року, він є таким, що з 01 липня 2015 року уклав договір про надання послуг з газопостачання.

Постановою НКРЕКП №2500 від 30 вересня 2015 року затверджено «Типовий договір постачання природного газу побутовим споживачам».

Типовий договір постачання природного газу побутовим споживачам є публічним і регламентує порядок та умови постачання природного газу Споживачу як товарної продукції Постачальником та є однаковими для всіх побутових споживачів України.

07 червня 2019 року в «Газеті по-українськи» за №43 були опубліковані зміни до умов Типового договору, зокрема пункт 4.6 Договору доповнено (конкретизовано), а саме: «Остаточний розрахунок за отримані послуги здійснюється до 25 числа місяця наступного за розрахунковим.

У випадку не проведення розрахунків до 25 числа місяця наступного за розрахунковим, з 26 числа місяця наступного за розрахунковим умови Договору, в частині проведення розрахунків, вважаються порушеними, у зв`язку з чим Постачальник здійснює нарахування пені, згідно ч. 1 ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

У зв`язку з неналежним виконанням Відповідачем своїх зобов`язань за Договором у Відповідача виникла перед Позивачем заборгованість у сумі 51 608,97 грн.

Просило стягнути з ОСОБА_1 на користь ДП «КиївГазЕнерджи» заборгованість за послуги з газопостачання в розмірі 51608,97 грн. з врахуванням штрафних санкцій та судовий збір у розмірі 2270,00 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 липня 2021 року, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ДП «КиївГазЕнерджи» заборгованість за спожитий природний газ в розмірі 37449 грн. грн 72. коп. - основний борг; 3992 грн 85 коп. - 3% річних; 10166 грн 40 коп. - інфляційні втрати, а всього 51608 грн. 97 коп., витрати по сплаті судового збору в розмірі 2270 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального прав, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що із вимогами викладеними в позовній заяві він погоджується частково та вважає, що вони підлягають частковому задоволенню.

В межах строку позовної давності за договором про реструктуризацію заборгованості від 10 жовтня 2017 року №100 підлягає стягненню сума в період з червня 2018 року по 31 жовтня 2018 року сума невиконаних зобов`язань становить 14011,50 грн.

Позивач у відповіді на відзив також вважає, що до спірних правовідносин необхідно застосувати строк позовної давності з червня 2018 року, та до стягнення за твердженням позивача підлягала сума 16813,50 грн.

З матеріалів справи слідує, що позивач звернувся в суд з указаним позовом у червні 2021 року, тобто з пропуском встановленого ст. 257 ЦК України трирічного строку позовної давності щодо вимог про оплату спожитих комунальних послуг за період жовтень 2017 - червень 2018 років, про застосування якого відповідач заявляє.

Доказів поважності причин пропуску указаного строку суду не надано.

Тому у позові про стягнення 20300,77 грн боргу за комунальні послуги, відповідно до вимог ст. 267 ЦК України слід було відмовити.

Просив, змінити рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 липня 2021 року, позовні вимоги задовольнити частково, стягнувши з нього на користь позивача заборгованість в розмірі 17148,95 грн основного боргу, 1544,82 грн - 3% річних, 3767,42 грн інфляційне збільшення та пропорційно заявлених позовних вимог вирішити питання розподілу суми судового збору між сторонами, а в задоволенні інших вимог відмовити.

На апеляційну скаргу ДП «КиївГазЕнерджи» подало відзив, який обґрунтовувало тим, що у відповіді на відзив №371-09/01-1 від 15 липня 2021 року позивачем було наведено можливий приклад розрахунку з боку відповідача суми боргу, але ні в якому разі це не є доказами погодження для застосування строку позовної давності чи зменшення суми боргу.

Зазначає, що у відповідності до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Однак, з 02 квітня 2020 року набрав чинності ЗУ від 30 березня 2020 року №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням корона вірусної хвороби (COVID-19)» були внесені доповнення до Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу, а саме доповнено п. 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19), строки визначенні статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 Цивільного кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Таки чином, спливу позовної давності щодо стягнення боргу не відбулося і суд правильно відмовив відповідачу в задоволенні відповідної заяви.

Зроблений позивачем розрахунок сум 3% річних і інфляційних втрат провадився відповідно до встановленого порядку і норм діючого законодавства по кожному місяцю з урахуванням часткових оплат поточних нарахувань.

Відповідач у справі не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги чи свідчили б про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлені до стягнення кошти.

Просило залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 липня 2021 року без змін.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується апеляційним судом з огляду на наявність необхідності у таких поясненнях.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судом встановлено, що відповідач є споживачем природного газу за адресою: АДРЕСА_1 , та власником особового рахунку № НОМЕР_1 , де з 01 липня 2015 року на підставі ліцензії АЕ №299069 від 26 червня 2015 року та постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 18 травня 2017 року №674, послуги з газопостачання надає ДП «КиївГазЕнерджи».

26 червня 2015 року в газеті «Сегодня» за №116 опубліковано пропозицію (оферту), що містить істотні умови договору про надання послуг з газопостачання, що відповідають умовам Типового договору ДП «КиївГазЕнерджи».

Всі побутові споживачі, які продовжують після 30 червня 2015 року отримувати на території ліцензійної діяльності постачальника із спеціальними обов`язками ДП «КиївГазЕнерджи» природний газ, є такими, що засвідчили бажання укласти договір про надання послуг з газопостачання та прийняли цю пропозицію повністю, безумовно.

Після 30 червня 2015 року отримання природного газу побутовим споживачем є момент укладання вказаного Договору.

У разі якщо за адресою побутового споживача не було здійснено припинення газопостачання до 01 липня 2015 року, він є таким, що з 01 липня 2015 року уклав Договір про надання послуг з газопостачання.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30 вересня 2015 року №2500 затверджено «Типовий договір постачання природного газу побутовим споживачам».

Типовий договір постачання природного газу побутовим споживачам є публічним і регламентує порядок та умови постачання природного газу споживачу як товарної продукції постачальником та є однаковими для всіх побутових споживачів України.

Цей Договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641, 642 ЦК України на невизначеиий строк шляхом приєднання споживача до умов цього Договору.

Фактом згоди споживача про приєднання до умов цього Договору є сплачений споживачем рахунок (квитанція) постачальника за поставлений природний газ та/або фактичне споживання природного газу споживачем.

Відповідач приєднався до умов Договору шляхом фактичного споживання природного газу та сплатою відповідачем рахунків позивача ДП «КиївГазЕнерджи» за спожитий природний газ.

Також встановлено, що відповідно до п. 2.1 Договору, постачальник зобов`язується постачати природний газ споживачу в необхідних для споживача об`ємах (обсягах), а споживач зобов`язується своєчасно сплачувати постачальнику вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені цим Договором.

Пунктами 4.1., 4.2. Договору встановлено, що споживач розраховується з постачальником за природний газ за ціною, що встановлюється Регулятором.

Ціна на газ має зазначатися постачальником у платіжних документах (рахунках та/або квитанціях абонентської книжки) про сплату послуг за цим Договором, у тому числі у разі її зміни.

Згідно з п. 4.4. Договору об`єм (обсяг) постачання та споживання природного газу споживачем за розрахунковий період визначається одним із нижченаведених способів: за даними оператора ГРМ за підсумками розрахункового періоду, що містяться в базі даних оператора газотранспортної системи та доведені споживачу оператором ГРМ відповідно до умов договору розподілу природного газу; або за плановими величинами середньомісячного споживання газу в опалювальний або міжопалювальний період.

У відповідності до п. 10 Правил надання населенню послуг з газопостачання розрахунок населення за надані послуги з газопостачання починаючи з 01 квітня 2015 року здійснюється за роздрібними цінами на природний газ, що використовується для потреб населення, диференційованими залежно від місячного обсягу та видів споживання, що встановлені НКРЕКП, за показаннями лічильників газу, а у разі їх відсутності - за нормами споживання природного газу.

Згідно з п. 4.6. Договору та п. 17 Правил, розрахунковим періодом для визначення розміру оплати послуг з газопостачання є календарний місяць.

Плата за надані протягом розрахункового періоду послуги з газопостачання вноситься не пізніше 10 числа наступного місяця.

07 червня 2019 року в «Газеті по-українськи» за №43 були опубліковані зміни до умов Типового договору, зокрема пункт 4.6 Договору доповнено (конкретизовано), а саме: «Остаточний розрахунок за отримані послуги здійснюється до 25 числа місяця наступного за розрахунковим.

У випадку не проведення розрахунків до 25 числа місяця наступного за розрахунковим, з 26 числа місяця наступного за розрахунковим умови Договору, в частині проведення розрахунків, вважаються порушеними, у зв`язку з чим Постачальник здійснює нарахування пені, згідно ч. 1 ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідач свої зобов`язання за договором про надання послуг належним чином не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість за послуги з газопостачання.

Для уникнення відключення відповідач 10 жовтня 2017 року сплатив частину боргу і подав заяву про можливість укласти договір реструктуризації заборгованості на залишок боргу в розмірі 33626,95 грн.

Враховуючи часткове погашення боргу і заяву споживача, було укладено договір реструктуризації заборгованості №100 від 10 жовтня 2017 року.

Відповідно до п.2.1 зазначеного договору, відповідач зобов`язався сплатити залишок боргу рівними частинами до 31 жовтня 2018 року.

Умови договору з боку відповідача не виконані.

Вказані обставини не заперечуються відповідачем.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог, тоді як вимоги позивача є обґрунтованими та доведеними.

Відповідачем доказів на спростування заявленого позивачем боргу не надано, розрахунок не спростовано.

Відмовляючи відповідачу у задоволенні заяви про застосування строку позовної давності, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем здійснено останню оплату у жовтні 2018 року, тобто в межах строку визначеного судом.

Відтак, відбулося переривання строку позовної давності.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Згідно з ч. 2 ст. 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору, яка засвідчує її бажання скласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Правовідносини, що виникають у сфері надання та споживання таких послуг, регулюються як нормами ЦК України, так і ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», а також іншими нормативно-правовими актами у галузі цивільного, житлового законодавства та актів, що регулюють відносини у сфері надання житлово-комунальних послуг.

Згідно з ч. 4 ст. 13 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», якщо споживач (інша особа, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача), який отримав проект договору (змін до нього) від виконавця комунальної послуги, не повідомив протягом 30 днів про свою відмову від укладання договору (внесення змін) та не надав своїх заперечень або протоколу розбіжностей до нього, а вчинив дії, які засвідчують його волю до отримання (продовження отримання) відповідної комунальної послуги від цього виконавця (у тому числі здійснив оплату наданих послуг), договір (зміни до нього) вважається укладеним у редакції, запропонованій виконавцем комунальної послуги, якщо інше не передбачено цим Законом.

Положеннями ст. 14 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» передбачено розподіл житлово-комунальних послуг за порядком затвердження цін і тарифів на них.

Відповідно до ч. 7 ст. 18 ЗУ «Про місцеві державні адміністрації», місцева державна адміністрація регулює ціни та тарифи за виконання робіт та надання житлово-комунальних послуг підприємствами, а також визначає і встановлює норми їх споживання, здійснює контроль за їх додержанням.

Згідно зі ст. 13 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Відповідно до ст. 19 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно з вимогами ст.ст. 525, 526, 530, 629 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до договору; замовник зобов`язується прийняти та оплатити надані послуги; одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з п. 35 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року №572, обов`язок по сплаті за обслуговування і ремонт будинку, комунальні та інші послуги покладається на власника, наймача, орендаря житлового приміщення.

З урахуванням вищевикладених норм матеріального права, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, оскільки відповідачем не були виконані умови договору про реструктуризацію боргу №100 від 10 жовтня 2017 року, які відповідач зобов`язався виконати до 31 жовтня 2018 року.

Більш того, судом першої інстанції правомірно не задоволена заява ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності, оскільки як вбачається з матеріалів справи, останню оплату відповідач провів у жовтні 2018 року, тоді як з позовом до суду позивач звернувся у червні 2021 року, тобто в межах трирічного строку.

Відповідно до вимог ст.ст. 256, 257, 264 ЦПК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Справа судом розглянута повно та об`єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано вірно.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки дія оскаржуваного рішення була зупинена ухвалою Київського апеляційного суду від 18 жовтня 2021 року, та у зв`язку із залишенням цього рішення без змін, необхідно поновити його дію.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 липня 2021 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 липня 2021 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба