КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/6245/2021 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 січня 2021 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року ПрАТ «АК «Київводоканал» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги, який мотивувало тим, що ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» доповнено п. 5, яким визначено, що виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення.

Так, 05 серпня 2014 року в газеті «Хрещатик» № 110 (4510) було опубліковано повідомлення про публічний договір (оферту) про надання ПАТ «АК «Київводоканал», що перейменоване на ПрАТ «АК «Київводоканал», як виконавцем житлово-комунальних послуг на підставі ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем) та опубліковано договір про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем). Повідомленням було визначено, що фізична особа, що користується послугами з централізованого постачання холодної води та водовідведення холодної та гарячої води, вважається такою, що ознайомлена, погоджується та приєднується до умов договору. А також визначено, що у разі відмови споживачів від отримання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення холодної та гарячої води, така відмова має бути оформлена письмово та направлена до ПрАТ «АК «Київводоканал» для оформлення припинення надання цих послуг.

Позивач вказував, що оскільки після розміщення повідомлення та Договору у вищевказаній газеті, на його адресу жодних заяв або повідомлень про відмову від надання зазначених послуг та Договору від відповідача не надходило, то ОСОБА_1 вважається таким, що отримує послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі Договору.

Відповідно до вказаного договору ПрАТ «АК «Київводоканал» зобов`язується надавати відповідачу відповідної якості послуги з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення холодної та гарячої води, а той в свою чергу зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, що передбачені договором. Розрахунковим періодом є календарний місяць та застосовується щомісячна система оплати послуг. Платежі вносяться споживачем не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.

Однак, ОСОБА_1 в порушення умов Договору та вимог, що передбачені нормативними актами, зобов`язання щодо повної та своєчасної оплати спожитих в період з 01 липня 2014 року по 31 жовтня 2019 року послуг з водопостачання та водовідведення не виконав належним чином, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість у розмірі 36 707,64 грн.

Так, в зв`язку з простроченням щодо оплати спожитих житлово-комунальних послуг відповідач зобов`язаний сплатити на користь ПрАТ «АК «Київводоканал» 3% річних у розмірі 2 445,10 грн та інфляційні втрати у розмірі 10 046,71 грн.

Враховуючи викладене, ПрАТ «АК «Київводоканал» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги з водопостачання та водовідведення у розмірі 36707,64 грн, 3% річних у розмірі 2 445,10 грн, інфляційні втрати у розмірі 10046,71 грн, витрати по оплаті судового збору у розмірі 1 921 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 22 січня 2021 року у задоволенні позовних вимог ПрАТ «АК «Київводоканал» відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ПрАТ «АК «Київводоканал» подало апеляційну скаргу, відповідно до якої наголошує, що позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права, як виконавця послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення згідно ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Натомість в оскаржуваному рішенні суд посилався виключно на те, що відповідач ОСОБА_1 у період виникнення боргу з оплати послуг, що виникли за квартирою в АДРЕСА_1 , хоч і був власником, однак його місце проживання не було зареєстровано у вказаній квартирі.

Апелянт вказує, що відсутність реєстрації за вказаною адресою не може свідчити про відсутність споживання як такого, оскільки споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період його тимчасової відсутності при відповідному документальному оформленні.

В апеляційній скарзі ПрАТ «АК «Київводоканал» зазначає, що відповідач не звертався до нього із заявою про опломбування вхідного вентиля мереж водопостачання у зв`язку із відсутністю необхідності споживання послуг за даною адресою, а тому відсутні підстави вважати, що такі послуги позивачем не надавались.

Так, апелянт вважає, що судом безпідставно було звільнено відповідача від обов`язку оплати за отримані послуги, а тому просить апеляційний суд скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 січня 2021 року та прийняти нове, яким позовні вимоги ПрАТ «АК «Київводоканал» задовольнити у повному обсязі та стягнути з ОСОБА_1 36 707,64 грн основного боргу, 3% річних у розмірі 2 445,10 грн, інфляційні втрати у розмірі 10 046,71 грн та вирішити питання розподілу судових витрат.

19 квітня 2021 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , відповідно до якого остання як представник відповідача у справі не погоджується із доводами апеляційної скарги та вказує, що в ході розгляду справи та в апеляційній скарзі ПрАТ «АК «Київводоканал» не надано доказів користування ОСОБА_1 послугами за даною адресою, окрім табуляграми, яка узгоджена лише ним самим, а тому вважає вірним висновок суду першої інстанції, що відповідач не є користувачем таких житлово-комунальних послуг у вказаний період, відтак і обов`язок по оплаті у нього відсутній.

При цьому наголошує, що суд дійшов висновку, що у період з 17 березня 2015 року по 31 жовтня 2019 року відповідач не був споживачем таких житлово-комунальних послуг та не мав і не має обов`язку по їх сплаті, а за період з 01 липня 2014 року по 11 листопада 2016 року взагалі пройшов строк позовної давності.

Представник відповідача вважає хибним міркування апелянта, що відповідач, як власник квартири, повинен сплачувати за послуги центрального водопостачання холодної води та водовідведення незалежно від того споживав ці послуги чи ні, а саме лише право власності на квартиру та підключення багатоквартирного будинку до мережі водопостачання не є свідченням споживання такої послуги. На відміну від послуг з утримання багатоквартирного будинку, послуги з водопостачання стягуються із споживача, а не з власника квартири чи приміщення.

Підсумовуючи викладене у відзиві представник ОСОБА_2 просить апеляційний суд відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги ПрАТ «АК «Київводоканал» та залишити оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представник позивача, та представників відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, відмовляючи ПрАТ «АК «Київводоканал» у задоволенні позовних вимог, мотивував своє рішення тим, що оскільки ОСОБА_1 в період з 17 березня 2015 року по 31 жовтня 2019 року не був зареєстрований за адресою проживання у квартирі АДРЕСА_2 та у ній не проживав, у зв`язку із чим суд дійшов до висновку, що ОСОБА_1 по суті не користувався послугами з водопостачання та водовідведення, а отже не є споживачем таких житлово-комунальних послугу вказаний період. Таким чином, у відповідача відсутній обов`язок зі сплати за житлово-комунальні послуги за адресою березня АДРЕСА_1 , у період з 17 березня 2015 року по 31 жовтня 2019 року.

Крім того, суд першої інстанції застосував строк позовної давності до вимог позивача щодо оплати послуг за період з 01 липня 2014 року по 11 листопада 2016 року й вказав, що позивач не надав суду доказів поважності причин пропуску строку позовної давності та не просив його поновити.

Апеляційний суд не погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 05 серпня 2014 року в газеті «Хрещатик» № 110 (4510) було опубліковано повідомлення про публічний договір (оферту) про надання Публічним акціонерним товариствам «Акціонерна компанія «Київводоканал», що перейменоване на Приватне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал», як виконавцем житлово-комунальних послуг на підставі ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) та опубліковано договір про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) (а.с.7).

Повідомленням визначено, що фізична особа (власник/квартиронаймач житлового приміщення у багатоквартирному будинку), що користується послугами з централізованого постачання холодної води та водовідведення холодної та гарячої води, вважається такою, що ознайомлена, погоджується та приєднується до умов Договору. Вказано, що у разі відмови споживачів від отримання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення холодної та гарячої води, така відмова має бути оформлена письмово та направлена до ПрАТ «АК «Київводоканал», для оформлення припинення надання цих послуг.

Відповідно до наданого розрахунку заборгованості за послуги з водопостачання та водовідведення за період з липня 2014 року по жовтень 2019 року за адресою : АДРЕСА_1 числиться заборгованість за надані послуги у розмірі 36 707,64 грн, а також інфляційні втрати - 10 046,71 грн та три відсотки річних - 2 445,10 грн, що разом становить 49 199,45 грн (а.с.9-10).

Судом також було встановлено, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 16 вересня 2019 року, ОСОБА_1 має право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 (а.с.59-60).

Відповідно до вказаної інформаційної довідки підставою виникнення права власності у ОСОБА_1 є свідоцтво про право на спадщину, серія та номер 4-189, виданого 16 червня 2016 року десятою Київською державною нотаріальною конторою.

В матеріалах справи міститься також довідка про реєстрацію місця проживання особи, відповідно до якої ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 з 17 березня 2015 року по теперішній час (а.с.45).

Відповідно до частини третьої статті 13 Конституції України та частини четвертої статті 319 ЦК України при здійсненні права власності визначається, що власність зобов`язує.

Згідно із статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За правилами частини четвертої статті 319, статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 360 ЦК України встановлено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Згідно зі статтею 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За змістом частин першої-третьої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Положення статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) роз`яснює, що залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на:

1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо);

2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо);

3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо);

4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах (ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)).

Відповідно до положень статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений у пункті 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі №755/14208/17-ц (провадження № 61-6040св19), постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, з яким також погодилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18).

Враховуючи вказані вище положення закону, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з державного реєстру нерухомого майна й вказане свідчить про те, що на ОСОБА_1 лежить тягар утримання даного нерухомого майна, як на його власникові.

Відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року за № 630, визначено, що ці Правила регулюють відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг, і фізичною та юридичною особою, яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Централізоване водовідведення - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у відведенні стічних вод, яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових централізованих систем водовідведення (пункт 2 вказаних Правил).

Централізоване постачання холодної та гарячої води - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у холодній та гарячій воді, яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем холодного та гарячого водопостачання (пункт 2 вказаних Правил).

Відповідно до положень пункту 11 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення передбачено, що у разі встановлення будинкових засобів обліку води у багатоквартирному будинку, де окремі (або всі) квартири обладнані квартирними засобами обліку, споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю та які не мають квартирних засобів обліку (у разі обладнання всіх квартир квартирними засобами обліку - споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю), оплачують послуги згідно з показаннями будинкових засобів обліку, не враховуючи витрати води виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат води за показаннями всіх квартирних засобів обліку. Різниця розподіляється між споживачами, які не мають квартирних засобів обліку, та споживачами, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку води виконавцю, пропорційно кількості мешканців квартири в разі відсутності витоків із загальнобудинкової мережі, що підтверджується актом обстеження, який складається виконавцем у присутності не менш як двох мешканців будинку.

Плата за послуги нараховується згідно з показаннями будинкового засобу обліку води, а у разі його відсутності (несправності) за нормативами (нормами) споживання у таких випадках: у разі відсутності засобів обліку води, встановлених у квартирі (будинку садибного типу); у разі несправності квартирних засобів обліку, що не підлягає усуненню, з моменту її виявлення; у разі відсутності у виконавця показань квартирних засобів обліку за розрахунковий період з подальшим перерахунком відповідно до пункту 18 цих Правил.

За наявності витоків із загальнобудинкової мережі споживачі, які не мають квартирних засобів обліку або не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку, оплачують послуги з холодного, гарячого водопостачання та водовідведення за встановленими нормативами (нормами) за місяць, у якому ці витоки виявлено.

Відповідно до положень пункту 17 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення передбачено, що послуги з водовідведення оплачуються споживачем з розрахунку обсягу витрат холодної та гарячої води згідно з нормативами (нормами) споживання або показаннями засобів обліку води.

Відповідно до положень пункту 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Крім того, відповідно до положень пункту 6 частини 1 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Вказане узгоджується також із положеннями пункту 29 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, де зазначено, що споживач має право на зменшення розміру плати у разі тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї на підставі письмової заяви споживача та офіційного документа, що підтверджує його/їх відсутність (довідка з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби, відбування покарання).

Системний аналіз норм закону дає підстави для висновку, що споживач має право не сплачувати вартість житлово-комунальних послуг у випадку, якщо він подасть відповідну письмову заяву до надавача послуг та документально оформить його відсутність в квартирі чи будь-якому іншому нерухомому майні, де надаються житлово-комунальні послуги.

При дослідженні матеріалів даної цивільної справи апеляційний суд встановив, що відповідач по справі ОСОБА_1 не звертався до ПрАТ «АК «Київводоканал» із заявами про те, що він не проживає за адресою : АДРЕСА_1 й що він бажає припинити отримання житлово-комунальних послуг на певний час, зокрема, на час його відсутності за вказаною адресою.

Крім того, вказані вимоги закону щодо письмового оформлення бажання споживача відмовитись від отримання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення холодної та гарячої води було розміщено ПрАТ «АК «Київводоканал» 05 серпня 2014 року в газеті «Хрещатик» № 110 (4510).

Враховуючи зазначені обставини, апеляційний суд доходить висновку про правомірність вимог позивача до відповідача про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги з водопостачання та водовідведення, однак враховує, що з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником лише Ѕ частини квартир АДРЕСА_2 , а тому на нього покладається обов`язок по сплаті за надані послуги лише в межах його частки в даному нерухомому майні.

Разом з тим, в матеріалах справи міститься заява відповідача про застосування строку позовної давності.

Відповідно до положень статей 256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини 3 та 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No.2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 71-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18) зроблено висновок, що створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участь у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Вказаний висновок щодо строку позовної давності наведено в постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 457/462/16-ц, провадження № 61-21807св19.

Так, із наданого розрахунку заборгованості вбачається, що він зроблений за період з липня 2014 року по жовтень 2019 року. Позовну заяву ПрАТ «АК «Київводоканал» подало 21 грудня 2019 року.

Таким чином, враховуючи, що загальний строк позовної давності складає три роки, то до задоволення підлягають позовні вимоги за період з січня 2017 року по жовтень 2019 року.

Сума заборгованості за надані житлово-комунальні послуги за вказаний період з січня 2017 року по жовтень 2019 року становить 23 656,98 грн.

Оскільки ОСОБА_1 є власником лише Ѕ частини квартири АДРЕСА_2 , то до стягнення підлягає сума заборгованості у розмірі 11 828,49 грн (23 656,98/2).

Крім цього, вказане грошове зобов`язання відповідач, на момент розгляду справи, не виконав, тому, з точки зору апеляційного суду, ПрАТ «АК «Київводоканал», відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, має право на стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за вказаний період з січня 2017 року по жовтень 2019 року у розмірі Ѕ частини здійснених нарахувань.

Відповідно до наданого розрахунку інфляційна складова боргу складає 1 285,92 грн (2571,84/2), а сума 3 % річних становить - 472,58 (945,16/2) грн.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд доходить висновку про те, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допустив неправильне застосування норм матеріального права й дійшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ПрАТ «АК «Київводоканал».

Відповідно до положень статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно до ст. 141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Оскільки за подачу позовної заяви ПрАТ «АК «Київводоканал» сплатив судовий збір у розмірі 1921 грн, а за подачу апеляційної скарги 2881,50 грн, що разом становить 4802,50 грн, а апеляційну скаргу задоволено частково, що становить 28% від загального розміру позовних вимог, тому суд апеляційної інстанції стягує суму судового збору з відповідача на користь апелянта пропорційно задоволеній сумі позову що становить 1 344,70 грн.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що представником відповідача було подано заяву про стягнення з позивача витрат на правову допомогу у випадку ухвалення судового рішення на користь відповідача, однак, оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ПрАТ «АК «Київводоканал», то вказана заява до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 січня 2021 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення, яким позов Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ) на користь Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» (, 01015, м. Київ, вул. Лейпцизька, буд. 1-А) заборгованість по наданим послугам з водопостачання та водовідведення в сумі 11 828,49 грн, інфляційні втрати в розмірі 1 285,92 грн та три відсотки річних 472,58 грн та понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 344,70 грн.

В задоволенні іншої частини вимог Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 23 вересня 2021 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді : Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв