Єдиний унікальний номер судової справи 474/784/20
Номер провадження 22-ц/812/2166/21
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

20 грудня 2021 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участі:

представника позивача Шидерової Н.С.,

представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за апеляційними скаргами Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» рішення, яке ухвалено Врадіївським районним судом Миколаївської області 24 вересня 2021 року, під головуванням судді Сокола Ф.Г. в приміщені цього ж суду о 15 год. 05 хв., та додаткове рішення, яке ухвалено Врадіївським районним судом Миколаївської області 30 вересня 2021 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,

УСТАНОВИЛА:

У жовтні 2020 року Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі АТ «Ощадбанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 29 травня 2019 між Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк» (далі ПАТ «Ощадбанк»), правонаступником якого є АТ «Ощадбанк», і ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем заяви про приєднання №1151877/200716 до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використання електронного платіжного засобу (платіжної картки), за умовами якого банк надав позичальнику кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що беззастережно приєднується до договору в редакції, яка на день підписання цієї заяви на приєднання розміщена на інтернет-сторінці банку www.oschadbank.ua.

За умовами п.3.4.1 та 3.4.2 заяви про приєднання врегульовано, що банк відкриває на ім`я відповідача поточний рахунок в гривнях на умовах тарифного пакету «Мій комфорт», тарифів за обслуговування поточних рахунків, з використанням платіжних карток, розміщених на сайті банку та на інформаційних стендах, що знаходяться у приміщеннях установ банку. Банк надає відповідачу платіжну картку типу Masterсard Debit Standard та персональний ідентифікаційний код.

Банком було встановлено кредит у розмірі 31 900 грн. За користування кредитом позичальник зобов`язаний сплачувати банку відповідну плату (проценти) в розмірі 38% річних.

Взятий на себе обов`язок банк виконав належним чином, в той час як позичальник ОСОБА_1 належним чином своїх договірних зобов`язань не дотримав, у зв`язку із чим станом на 08 вересня 2020 року утворилась заборгованість за вказаним договором в загальному розмірі 28 490 грн. 71 коп., з яких: 28 119 грн. 31 коп. заборгованість за основним боргом (кредитом); 95 грн. 69 коп. комісія, 30 грн. 04 коп. пеня за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту), 10 грн. 47 коп. пеня за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом, 211 грн. 77 коп. 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту); 21 грн. 72 коп. 3% річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом; 01 грн. 71 коп. інфляційні втрати за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту).

Посилаючись на викладені обставини, АТ «Ощадбанк» просило позов задовольнити та стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 28 490 грн. 71 коп., а також судові витрати у справі в сумі 2 102 грн.

Представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 надав до суду відзив, в якому просив у задоволені позову відмовити. Зазначав, що 29 травня 2019 року відповідач не підписував заяви про приєднання №1151877/200716 до договору про видачу кредиту, а підписав заяву про отримання дебетової особистої зарплатної банківської платіжної картки по тарифному пакету «Зарплатний». При цьому, укладений договір не відповідає приписам ст.1055 ЦК України, оскільки сторонами непогодженні істотні умови кредитного договору, щодо суми кредиту, відсоткової ставки, строку дії, порядку погашення кредиту, тощо. Позивачем не надано доказів на підтвердження відкриття відповідачу кредитної лінії, оскільки відповідач кредитної платіжної картки не отримував, а отримав зарплатну картку. Також представником зазначено попередній орієнтовний розмір витрат на правову допомогу у розмірі 5 000 грн. (том 1 а.с.58-62).

У серпні 2021 року представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 надав до суду заяву, в якій просив долучити до матеріалів справи докази на підтвердження обґрунтованості витрат на правову допомогу та вказував, що сторонами узгоджено фіксований розмір таких витрат у розмірі 10 000 грн. (том 1 а.с.145-146).

У серпні 2021 року АТ «Ощадбанк» надало до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій посилаючись на те, що відповідачем за час розгляду справу було частково погашено заборгованість, остаточно просило стягнути на свою користь з ОСОБА_1 заборгованість в загальному розмірі 1 451 грн. 05 коп., з яких: 30 грн. 04 коп. пеня за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту), 10 грн. 47 коп. пеня за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом, 440 грн. 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту); 21 грн. 72 коп. 3% річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом; 934 грн. 71 коп. інфляційні втрати за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту), 14 грн. 11 коп. інфляційні втрати за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом (том 1 а.с.163).

Рішенням Врадіївського районного суду Миколаївської області від 24 вересня 2021 року у задоволені позову АТ «Ощадбанк» відмолено.

Додатковим рішенням Врадіївського районного суду Миколаївської області від 30 вересня 2021 року задоволено заяву представника відповідача ОСОБА_1 Лютого О.В. Стягнуто з АТ «Ощадбанк» на користь ОСОБА_1 понесених останнім судових витрат у загальному розмірі 10 090 грн., з яких 10 000 грн. витрати на професійну правничу допомогу, та 90 грн. витрати, пов`язані із здійсненням банківських операцій по перерахуванню коштів, як гонорару адвоката.

Не погодившись із судовим рішенням, АТ «Ощадбанк» подало апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вказані позовні вимоги.

Також, АТ «Ощадбанк» подало апеляційну скаргу на додаткове рішення, в якій просило вказане рішення скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити відповідачу у задоволені заяви про ухвалення додаткового рішення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги на додаткове рішення, та залишення без задоволення апеляційної скарги на судове рішення, з огляду на таке.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобов`язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобов`язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити в межах позовної давності неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов`язання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується і кредитних зобов`язань, які не виконані належним чином.

Разом з тим, відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст.626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Частиною другою ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).

Заявляючи позовні вимоги, АТ «Ощадбанк» посилалося на те, що 29 травня 2019 року між ПАТ «Ощадбанк», правонаступником якого є АТ «Ощадбанк», і ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем заяви про приєднання №1151877/200716 до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використання електронного платіжного засобу (платіжної картки), за умовами якого банк надав позичальнику кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

На підтвердження умов договору АТ «Ощадбанк» надало суду копію заяви про приєднання відповідача, Договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, Висновок за результатами здійснення поточної/попередньої оцінки фінансового стану позичальника.

Разом з тим, на думку колегії судів, вищевказані документи не підтверджують наявність між сторонами домовленості щодо розміру процентів за користування кредитними коштами, комісії та пені, а також наявність заборгованості у розмірі, визначеному позивачем.

Так, у заяві про приєднання зазначено, що відповідач підтверджує, що беззастережно приєднується до договору в редакції, яка на день підписання цієї заяви на приєднання розміщена на інтернет-сторінці банку www.oschadbank.ua та укладає з банком договір, складовою частиною якого є умови договору банківського рахунку.

Втім, з матеріалів справи убачається, що ні Договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, ні Висновок щодо встановлення кредитного ліміту не містять підпису позичальника.

Заява про приєднання містить лише анкетні дані відповідача ОСОБА_1 , його контактну інформацію. Сама ж заява не містить жодних даних про умови кредитування. Зокрема, вона не містить відомостей щодо розміру процентів за користування кредитними коштами, пені, штрафів або будь які інші умови договору (том 1 а.с.73-74).

Згідно з доданим позивачем до заяви про зменшення позовних вимог розрахунком заборгованості ОСОБА_1 станом на 10 серпня 2021 року утворилась заборгованість за вказаним договором в загальному розмірі 1 451 грн. 05 коп., з яких: 30 грн. 04 коп. пеня за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту), 10 грн. 47 коп. пеня за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом, 440 грн. 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту); 21 грн. 72 коп. 3% річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом; 934 грн. 71 коп. інфляційні втрати за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту), 14 грн. 11 коп. інфляційні втрати за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом (том 1 а.с.164-166).

Згідно із ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст.634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ «Ощадбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ч.2 ст.1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

За правилами ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст.1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

На думку колегії суддів, судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, застосовані норми матеріального та процесуального права.

Як зазначалось вище, заяві про приєднання від 29 травня 2019 року процентна ставка, комісія та пеня взагалі не зазначені.

Разом з тим, банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, уточивши позовні вимоги, просив у тому числі, окрім тіла кредиту, стягнути також складову його повної вартості, а саме: пеню. При цьому, згідно наявного в матеріалах справах розрахунку за кредитним договором банком, окрім пені, нараховувались проценти та комісія, на погашення яких позивачем перераховувалися кошти, що сплачувались позичальником.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 29 травня 2019 року, посилався на Договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, Висновок за результатами здійснення поточної/попередньої оцінки фінансового стану позичальника.

Договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, Висновок за результатами здійснення поточної/попередньої оцінки фінансового стану позичальника що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: порядок нарахування та сплати процентів та інших обов`язкових платежів, зміна розміру процентів та комісійних винагород за обслуговування кредиту, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема, пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів та інші умови.

При цьому, матеріали даної справи не містять підтверджень, що саме цей Договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, а також Висновок за результатами здійснення поточної/попередньої оцінки фінансового стану позичальника розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, комісії та пені і, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови договору, відсутність у заяві про приєднання домовленості сторін про розмір та сплату відсотків за користування кредитними коштами, комісії та штрафних санкцій, надані банком Витяг з Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, Висновок щодо встановлення кредитного ліміту не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з ч.4 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

За такого, виходячи з наданого позивачем розрахунку, вбачається, що кошти у сумі 12 724 грн. 67 коп., які сплачені позичальником, безпідставно перераховано на погашення процентів та комісії (11 463 грн. 94 коп. та 1 260 грн. 73 коп. відповідно). Вказана сума значно перевищує суму позовних вимог банку.

Виходячи з вищевикладеного, районний суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволені позовних вимог АТ «Ощадбанк», оскільки стягнення пені умовами договору не передбачено, наявність заборгованості за вказаним договором не знайшла свого підтвердження, у зв`язку з безпідставним зарахуванням коштів на погашення процентів та комісії, які також не узгоджені сторонами у договорі, а відповідно і відсутні правові підстави для стягнення коштів за ст.625 ЦК України.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині оскарження додаткового рішення, колегія суддів виходить з наступного

Відповідно до ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з положеннями ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Зазначений висновок міститься у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі №306/1198/17 від 08 квітня 2020 року.

У ЦПК України визначено види судових витрат. Так, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з положеннями частин 1-4 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.ч.5,6 ст.137 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі №379/1418/18 (провадження №61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».

Отже, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження №61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

З матеріалів справи убачається, що 16 березня 2021 року між ОСОБА_1 та адвокатом Лютий О.В. укладено договір №11-Ц про надання правової допомоги (у цивільних справах), відповідно до п.4.2 якого розмір гонорару адвоката за надання ним правової допомоги складає 4 000 грн. (том 1 а.с.65-66).

В подальшому, ОСОБА_1 та адвокат Лютий О.В. уклали договір №11-Ц/1 про надання правової допомоги (у цивільних справах) від 18 червня 2021 року, в якому сторони узгодили, що розмір гонорару адвоката складає 10 000 грн. Також сторони узгодили види, обсяги та фіксовану вартість правової допомоги у даній справі, оформивши вказане протоколом від 18 червня 2021 року (том 1 а.с.147-149,150).

Фактична сплата вказаної суми винагороди підтверджується квитанцією №154 від 22 вересня 2021 року на суму 4 500 грн., квитанцією №75 від 23 вересня 2021 року на суму 4 500 грн. та квитанцією від 24 вересня 2021 року на суму 1 000 грн (том 2 а.с.5,6,7).

Також до суду надано розрахунок обсягу затраченого часу адвокатом на надання правової допомоги та розміру його винагороди (гонорару) (том 1 а.с.150).

Дослідивши заяву про ухвалення додаткового рішення та додані до неї документи, колегія суддів вважає, що розмір заявлених витрат на правову (правничу) допомогу у сумі 10 090 грн., не відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, такі витрати не співрозмірні із виконаною роботою у суді першої інстанції, отже їх розмір є частково необґрунтованими.

З урахуванням викладеного, за наявності заперечення сторони позивача проти розподілу витрат на адвоката, враховуючи складність справи та обсяг необхідних послуг, наданих адвокатом під час розгляду справи у суді першої інстанції, час, витрачений адвокатом на надання відповідних послуг, а також співмірність розміру судових витрат із ціною позову, колегія суддів вважає, що з АТ «Ощадбанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 4 000 грн. судових витрат, понесених ним на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції.

Щодо стягнення на користь відповідача коштів в розмірі 90 грн., які складаються з банківських витрат, пов`язаних із здійсненням банківських операцій по перерахуванню коштів, як гонорару адвокату, то колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню, оскільки не є судовими витратами в розумінні ст.133 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 24 вересня 2021 року залишити без задоволення.

Рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 24 вересня 2021 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на додаткове рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області 30 вересня 2021 року задовольнити частково.

Додаткове рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 30 вересня 2021 року скасувати та постановити нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_1 , подану в його інтересах адвокатом Лютим Олегом Віталійовичем, про ухвалення додаткового судового рішення щодо розподілу судових витрат, понесених на оплату послуг з надання професійної правничої допомоги у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» () на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) 4 000 (чотири тисячі) грн. в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату послуг з надання професійної правничої допомоги у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції.

В задоволенні заяви ОСОБА_1 , поданої в його інтересах адвокатом Лютим Олегом Віталійовичем, про ухвалення додаткового судового рішення в частині стягнення з Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 90 (дев`яносто) грн. в рахунок повернення сплачених банківських витрат, пов`язаних із здійсненням банківських операцій по перерахуванню коштів, як гонорару адвокату відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 21 грудня 2021 року