Справа № 352/467/20
Провадження № 2/352/121/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 грудня 2021 року м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області

у складі: головуючої судді Хоминець М.М.

з участю секретаря Гундич Г.В.

представника позивача ОСОБА_1

відповідачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадженняцивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом зобов`язання звільнити житлове приміщення, -

в с т а н о в и в :

Позивачка у кінці лютого 2020 р. звернулася до суду з позовом до відповідачки про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом зобов`язання звільнити житлове приміщення.

Заявлений позов обґрунтовувала тим, що на підставі договору дарування від 16.09.2005 р., посвідченого державним нотаріусом Тисменицької районної державної нотаріальної контори, за нею, ОСОБА_4 , 26.09.2005 р. зареєстроване право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 . Після одруження 20.09.2007 р. з ОСОБА_5 вони перекрили дах будинку, поміняли вікна, зробили ремонт у будинку. Після народження ІНФОРМАЦІЯ_1 сина ОСОБА_6 , який хворів та потребував постійного медичного догляду, вони переїхали на проживання до м. Івано-Франківська. З 2013 р. вона винаймає житло квартиру по АДРЕСА_2 . У належному їй будинку проживає відповідачка, яка є її матірю, остання не хоче звільнити будинок, тому позивачка із сімєю після народження другої дитини, коли умови проживання у найманій квартирі перестали бути належними для нормального проживання їх сім`ї з двома дітьми, не може повернутися до свого помешкання. При цьому відповідачка має житло, їй на праві спільної сумісної власності належить квартира по АДРЕСА_3 . Позивачка не може реалізувати належне їй як власнику право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї згідно ст.383 ЦК України. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Просила зобов`язати відповідачку звільнити належний їй на праві власності спірний житловий будинок.

Представник позивача адвокат Сулима І.Р. у судовому засіданні позов підтримав і просив його задоволити.

Відповідачка у судовому засіданні позов не визнала, посилаючись на те, що вона постійно проживає у спірному будинку; власником цього будинку була її матір ОСОБА_7 , яка з її, відповідачки, згоди подарувала будинок її дочці позивачці. Це було зроблено для того, щоб зайвий раз не переписувати майно і не витрачати зайвих коштів. Тепер позивачка вирішила продати родинний будинок, тому намагається виселити її з будинку. Вважає, що вона є членом сімї власника будинку та згідно ст.405 ЦК України має право на користування цим житловим будинком, такого права вона не втратила, оскільки проживає в будинку, самостійно утримуючи його. Тому позивачка не має права зобовязувати її звільнити спірний житловий будинок, жодних перешкод позивачці у користуванні будинком вона не чинить. Просила відмовити у позові.

Заслухавши вступне слово представника позивача, відповідачки, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Встановлено, що позивачка ОСОБА_8 на підставі договору дарування від 16.09.2005 р., посвідченого державним нотаріусом Тисменицької районної державної нотаріальної контори Колтун С.В., є власником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 (на даний час с. Стриганці Єзупільської ТГ Івано-Франківського району Івано-Франківської області), що підтверджується наявною у справі копією договору дарування (а.с.12 також зв.ст.).

Право власності позивачки на вказане домоволодіння 26.09.2005 р. зареєстроване у Реєстрі прав власності на нерухоме майно під реєстраційним номером 11418851, що підтверджується відповідним витягом Івано-Франківського ОБТІ (а.с.13).

Належне позивачці на праві приватної власності домоволодіння складається із житлового будинку «А» житловою площею 63,7 кв.м загальною площею 95,3 кв.м, літньої кухні «Б», стайні «В», стодоли «Г», криниці N1, огорожі N2.

У належному позивачці житловому будинку зареєстровані її чоловік ОСОБА_5 та малолітній син ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується довідкою Стриганецької сільської ради № 21 від 13.01.2020 р., копія якої міститься на а.с.14.

З наданих представником позивача оригіналів письмових доказів судом встановлено, що позивачка з чоловіком протягом 2012-2013 років перекрили дах будинку, встановили металопластикові вікна, зробили ремонт у будинку (а.с.69-83).

У спірному житловому будинку проживає відповідачка ОСОБА_2 , яка є матірю позивачки. При цьому відповідачка є власником на праві спільної сумісної власності двокімнатної квартири по АДРЕСА_3 . Іншими співвласниками вказаної квартири є дві дочки відповідачки, у тому числі позивачка. Обидві сторони зареєстровані у цій квартирі, де проживає старша дочка відповідачки. Вказані обставини відповідачка підтвердила у судовому засіданні.

Позивачка із сім`єю, починаючи з жовтня 2013 р., проживає в найманій квартирі по АДРЕСА_2 на підставі укладеного із власником квартири договору оренди (а.с.10). Після народження другої дитини позивачки (дочка ОСОБА_10 народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.68)) умови проживання у найманій однокімнатній квартирі загальною площею 43 кв.м перестали бути належними для нормального проживання сім`ї з двома дітьми. Тому позивачці потрібен належний їй житловий будинок для власного проживання та проживання членів своєї сімї чоловіка та двох малолітніх дітей.

Судом встановлено, що відповідачка, яка була членом сім`ї попереднього власника спірного будинку, не є членом сім`ї позивачки, а також не відноситься до кола осіб, які постійно проживають із власником та ведуть з ним спільне господарство. Вказана обставина свідчить про необґрунтованість твердження відповідачки щодо наявності у неї права на користування житловим будинком на підставі ст.405 ЦК України, згідно якої члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Позивачка, як власник спірного будинку, не укладала з відповідачкою жодних угод щодо користування житлом у будинку.

Оскільки встановлено, що відповідачка, яка проживає у спірному будинку без відповідних правових підстав, не хоче звільнити його, позивачка не може реалізувати належне їй як власнику право використовувати помешкання для проживання свого і членів своєї сімї. У зв`язку з цимпорушується право власності позивачки, відповідачка створює їй перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їй майном.

Частиною першою ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для власного проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до ст.41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоложних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України).

Згідно з положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Зазначена норма ст.391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 р. у справі № 6-709цс16.

Вказана правова позиція, яка згідно ч.4 ст.263 ЦПК України має враховуватись судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, залишилась незмінною у практиці Верховного Суду.

З огляду на встановлені судом обставини, на які позивачка посилалася, як на підставу своїх вимог, що підтверджені дослідженими у судовому засіданні доказами, які визнаються судом належними, допустимими, достовірними та достатніми у їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявленого позову, який підлягає до задоволення.

На підставі наведеного, відповідно до ст. 316, 317, 319, 321, 383, 391 ЦК України, керуючись ст. 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом зобов`язання звільнити житлове приміщеннязадоволити.

Зобов`язати ОСОБА_2 звільнити житловий будинок АДРЕСА_1 (на даний час с. Стриганці Єзупільської ТГ Івано-Франківського району Івано-Франківської області).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивачка: ОСОБА_11 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Представник позивача: ОСОБА_1 , АДРЕСА_4 .

Відповідачка: ОСОБА_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Повне судове рішення складено 24.12.2021 р.

Суддя Марія ХОМИНЕЦЬ