КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Жук М.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючий - Немировська О.В.,

судді - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Моторного (транспортного) страхового бюро України про відшкодування матеріальної і моральної шкоди,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 травня 2021 р.

встановив:

у вересні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив (з урахуванням уточнень від 27.11.2020) стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі - МТСБУ) страхове відшкодування в розмірі 22 275 грн. на відшкодування матеріальної шкоди, а з ОСОБА_2 - моральну шкоду в розмірі 15 000 грн., яка була заподіяна йому в результаті ДТП, яка сталась 23.10.2018 з вини ОСОБА_2 .

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 18 травня 2021 року позовні вимоги було задоволено частково, стягнуто на користь позивача з ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 15 000 грн. та судовий збір в сумі 840 грн. В задоволенні вимог до МТСБУ було відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник позивача - ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині вирішення вимог до МТСБУ та ухвалити по справі в цій частині нове рішення, яким стягнути з МТСБУ страхове відшкодування в розмірі 22 275 грн., посилаючись на допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи, що мають істотне значення для справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимоги про відшкодування моральної шкоди сторонами по справі не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував, що

23.10.2018 по вул. М. Тимошенка, 29 в м. Києві відбулася дорожньо-транспортна пригода за участі транспортного засобу «Skoda», д.н. НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , та пішоходів ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Постановою судді Оболонського районного суду міста Києва від 22 січня 2019 року ОСОБА_2 було встановлено, що ОСОБА_2 порушив п. 2.3 б) та 18.1. ПДР та звільнено його від адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП у зв`язку із малозначністю правопорушення, обмежившись усним попередженням.

Заявляючи вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, позивач посилався на Виписку із медичної карти стаціонарного хворого № 22262 з Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги, відповідно до якої він перебував на стаціонарному лікуванні з 24.10.2018 по 29.10.2018, діагноз: забій грудної клітини права, забій, рана поперекової ділянки справа, забій, рана в ділянці правого ліктьового суглобу, правого передпліччя та кисті, розтягнення капсульно-зв`язкового апарату правого гомілково-стопного суглобу. Позивачу було видано листок непрацездатності серії АДХ №540860, режим лікування: стаціонар на період з 24.10.2018 по 30.10.2018, та листок серії АДХ №233800, режим: амбулаторний, на період з 31.10.2018 по 09.12.2018.

Відповідно до Виписки з історії хвороби від 07.12.2018, ОСОБА_1 проходив амбулаторне лікування в ТОВ «Інститут вертебрології і реабілітації» з діагнозом: посттравматичний міозит ромбоподібних м`язів, цервікалгія, екструзія.

На лікування позивачем було витрачено 22 275 грн., що підтверджується копіями Акту про надані медичні послуги на суму 19 875 грн. з ТОВ «Інститут вертебрології і реабілітації» від 27.01.2020 та квитанції про оплату обстеження в ТОВ «Медичний центр діагностики від 02.11.2018 вартість 2 400 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 18 травня 2021 року позовні вимоги було задоволено частково, стягнуто на користь позивача з ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 15 000 грн. та судовий збір в сумі 840 грн. В задоволенні вимог до МТСБУ було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог до МТСБУ, суд першої інстанції виходив з того, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_2 була застрахована за страховим полісом № АМ/8184046 в ТДВ «Альфа-Гарант». Доводи позивача про те, що вказаний поліс на день ДТП не діяв, суд першої інстанції відхилив, вказавши, що не надано доказів про визнання його недійсним.

Однак з вказаним висновком погодитись неможливо, оскільки він не відповідає встановленим по справі обставинам.

Як видно з матеріалів справи, відповідно до Полісу № АМ/8184046 ОСОБА_2 23.10.2018 уклав з ТДВ «Альфа-Гарант» договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспорту, забезпеченим транспортним засобом було вказано автомобіль марки «Skoda», д.н. НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ). Термін дії договору було визначено: з 00.00 24.10.2018 по 23.10.2019 (а/с 196). Таким чином на день ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 застрахована не була.

За загальним правилом відповідно до положень стст. 22, 23, 1166-1168 ЦК України у особи, яка завдала шкоди, виникає обов`язок відшкодувати шкоду потерпілому.

В ч. 2 ст. 1187 ЦК України закріплено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно положень ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної чи юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування).

Страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюється Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до ст. 3 цього Закону метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 цього закону). Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.

В пп. а п. 41.1 ст. 41 вказаного Закону передбачено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Таким чином, оскільки ОСОБА_2 не застрахував свою цивільно-правову відповідальність як власник наземного транспортного засобу станом на 23.10.2018 належним відповідачем у даній справі є саме МТСБУ, а тому висновок суду першої інстанції щодо підстав для відмови у задоволенні позовних вимог є невірним.

Разом з тим, заявлена позивачем вимога до МТСБУ про відшкодування матеріальної шкоди задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до статті 24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я.

На підтвердження розміру матеріальної шкоди, яку позивач просив стягнути з МТСБУ в сумі 22 275 грн., ним було надано Акт про надані медичні послуги від ТОВ «Інститут вертебрології і реабілітації», який датований 27.01.2020, в якому вказано загальну вартість послуг - 19 875 грн., та Акт про надані медичні послуги від ТОВ «Інститут вертебрології і реабілітації», датований 25.02.2020, в якому вказано загальну вартість послуг - 3 750 грн. До вказаних Актів позивач копії квитанцій про сплату коштів в різних сумах через банківську установу, які датовані: 03.11.2018, 31.01.2019, 04.10.2019, 09.12.2019, 14.02.2020, 25.02.2020, 10.02.2020, 12.02.2020, 14.02.2020, 17.02.2020. При цьому позивач посилався на Виписку з історії хвороби, яка заповнена 07.12.2018 в ТОВ «Інституті вертебрології та реабілітації», в якій зазначено, що ОСОБА_1 проходив амбулаторне лікування з 01.11.2018 по 07.12.2018, встановлено діагноз: посттравматичний міозит ромбоподібних м`язів, цервікалгія, екструзія окремих міжхребцевих дисків в центральному та поперековому відділах хребта, проведені лікувальні процедури: цервіко-краніальна остеопатія, кількість процедур - 3 та паравертебральні блокади (дексаметазон), кількість процедур - 3.

Таким чином позивач не довів, що медичні послуги, надані йому в січні-лютому 2020 року пов`язані з реабілітацією після отриманих в ДТП, яка сталась 23.10.2018, тілесних ушкоджень.

Також позивач надав квитанцію про оплату діагностичного обстеження з використанням магніто-резонансної томографії грудного та поперекового відділу хребта, датований 02.11.2018, вартістю 2 400 грн. Однак, відповідно до Виписки з медичної карти стаціонарного хворого №22262 Київської міської клінічної лікарні швидкої допомоги, в якій проходив лікування ОСОБА_5 з 23.10.2018 по 29.10.2018, таке обстеження йому не призначалось. В лікувальних та трудових рекомендаціях було зазначено: 1) амбулаторне лікування у поліклініці за місцем проживання під наглядом хірурга та травматолога; 2) обмеження навантаження на праву нижню кінцівку та правий гомілково-стопний суглоб протягом 3 тижнів.

Даних про суму коштів, які були витрачені ним в період лікування після ДТП, позивач не надавав.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення суду може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або резолютивної частини.

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в мотивувальній частині.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 травня 2021 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених ч. 3 ст. 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий

Судді