ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 405/7616/15

провадження № 61-14075св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки і піклування виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Березовською Іриною Анатоліївною, на постанову Кропивницького апеляційного суду від 18 червня 2019 року, прийняту колегією у складі суддів: Дьомич Л. М., Єгорова С. М., Кіселич С. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки і піклування виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 25 квітня 2007 року до 5 січня 2012 року він перебував з ОСОБА_2 у шлюбі, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_7 .

Останні п`ять років він самостійно виховує та утримує двох спільних з відповідачем дітей - дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Питання позбавлення відповідача батьківських прав щодо дочки ОСОБА_4 не порушує, оскільки дочка досягла повноліття. Вказує, що після розірвання шлюбу син проживає з ним та перебуває на його утриманні; відповідач протягом тривалого часу не цікавиться сином, не бере участі у його вихованні, не піклується про його здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, матеріальної допомоги не надає, що, на його думку, свідчить про самоусунення від виконання батьківських обов`язків.

Також зазначав, що йому та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1 , проте остання в зазначеній квартирі не проживає; він у цій квартирі облаштував для сина окрему кімнату, в якій створив всі умови для його навчання, розвитку та цікавого дозвілля.

У зв`язку з невиконанням відповідачем батьківських обов`язків він звернувся до органу опіки і піклування виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області, який за результатами розгляду його заяви 6 жовтня 2015 року надав висновок про доцільність позбавлення ОСОБА_6 материнських прав відносно сина ОСОБА_7 .

Позивач стверджує, що наслідком ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків є те, що син її не пам`ятає, оскільки більшу частину його життя пройшла у її відсутності. При цьому жодних перешкод у спілкуванні матері і сина він не чинить.

Посилаючись на зазначене, ОСОБА_1 просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та стягнути на його користь аліменти на сина у розмірі по 2 000 грн.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 20 січня 2016 року, ухваленим у складі судді Циганаш І. А., позов задоволено частково.

Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у твердій грошовій сумі у розмірі по 1 455 грн щомісячно, починаючи з 29 жовтня 2015 року, до досягнення дитиною повноліття.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина, суд першої інстанції послався на обставини, викладені у висновку органу опіки і піклування виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області від 6 жовтня 2015 року № 1-18/895, згідно з яким орган опіки і піклування вважає за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав.

Крім того, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_2 протягом тривалого часу ухиляється від виконання своїх обов`язків з виховання сина, що є підставою для позбавлення її батьківських прав.

Вирішуючи справу в частині стягнення аліментів, судом першої інстанції враховано, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Разом з тим, виходячи з принципів розумності та справедливості, посилаючись, зокрема, на статтю 7 Закону України «Про державний бюджет на 2016 рік», якою визначений прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років з 1 січня 2016 року в сумі 1 455 грн, дійшов висновку, що позов у цій частині підлягає частковому задоволенню і стягненню з відповідача на користь позивача підлягають аліменти у розмірі по 1 455 грн щомісячно з проведенням відповідної індексації з 29 жовтня 2015 року і до досягнення ОСОБА_7 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

6 березня 2019 року ОСОБА_2 звернулася до Ленінського районного суду м. Кіровограда із заявою про перегляд заочного рішення суду від 20 січня 2016 року.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 19 березня 2019 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення від 20 січня 2016 року залишено без задоволення.

Постановою Кропивницького апеляційного суду від 18 червня 2019 року заочне рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 20 січня 2016 року в частині вирішення позовних вимог про позбавлення батьківських прав скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у позові.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, дослідивши докази у справі, дав їм оцінку і з урахуванням вимог статей 12, 81 ЦПК України дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, так як достатніх і допустимих доказів свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків не надано.

Апеляційний суд також вказував на те, що при вирішенні справи суд першої інстанції як на підставу для задоволення позову про позбавлення батьківських прав посилався на висновок органу опіки і піклування від 6 жовтня 2015 року № 581, однак за своїм змістом зазначений висновок є недостатньо аргументованим, оскільки містить лише загальні фрази, які не підтверджені належними і допустимими доказами.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У липні 2019 року адвокат ОСОБА_1 - Березовська І. А. подала до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила постанову Кропивницького апеляційного суду від 18 червня 2019 року скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції ухвалив судове рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, оскільки не встановив фактичних обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, не надав належної оцінки зібраним у справі доказам, що призвело до неправильного вирішення справи.

На думку заявника, вирішуючи справу, апеляційний суд не врахував, що відповідач свідомо та умисно, а саме з 2010 року, не бере участі у вихованні сина, не піклується про його здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, матеріальної допомоги також не надає.

Разом з цим, заявник вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, які мали значення для її правильного вирішення, надав належну оцінку зібраним у справі доказам, та ухвалив неупереджене, законне, обґрунтоване і справедливе судове рішення.

Посилаючись на зазначене, заявник просив про задоволення касаційної скарги, фактично обґрунтувавши незаконність постанови апеляційного суду виключно в частині відмови у позбавленні відповідача батьківських прав. Доводів щодо незаконності постанови апеляційної інстанції в іншій частині касаційна скарга не містить.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 31 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано з Ленінського районного суду м. Кіровограда матеріали цивільної справи № 405/7616/15.

Ухвалою цього ж суду від 17 листопада 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій фактичні обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що з 25 квітня 2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 5 січня 2012 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Відповідно до висновку від 6 жовтня 2015 року орган опіки і піклування виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області вважав за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з тих підстав, що ОСОБА_2 протягом тривалого часу ухиляється від виконання батьківських обов`язків.

Також судами встановлено, що ОСОБА_1 з 2 червня 2015 року працює в ТОВ «Євронот» на посаді директора.

З акта обстеження житлово-побутових умов від 5 травня 2015 року, складеного депутатом Броварської міської ради, суди встановили, що ОСОБА_1 разом з малолітнім сином - ОСОБА_7 проживають у квартирі АДРЕСА_1 . Мати дитини - ОСОБА_2 за даною адресою не проживає, участі у вихованні сина не бере, що підтверджують сусіди. У квартирі для дитини виділена окрема кімната, облаштована шафою, столом, диваном, у дитини є іграшки, дитяча література, що підтверджується актом обстеження умов проживання від 29 вересня 2015 року № 285, складеним спеціалістами служби у справах дітей та сім`ї Броварської міської ради.

З характеристики від 5 травня 2015 року, наданої вихователем дошкільного навчального закладу «Барвінок», суди встановили, що ОСОБА_7 відвідував дошкільний навчальний заклад «Барвінок». Вихованням дитини займалися батько та няня. ОСОБА_1 приймав участь у житті групи та дитячого садка, цікавився розвитком та вихованням сина, вчасно сплачував за перебування дитини в дитячому садку. Відносини батька з сином хороші, доброзичливі. ОСОБА_2 дитину до садочку останнім часом не приводила і не забирала, з вихователями щодо розвитку дитини не спілкувалася, батьківські збори та свята не відвідувала.

ОСОБА_7 є учнем 3-Г класу Броварської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 7, у якій навчається з першого класу. Весь час вчителі тісно співпрацюють у навчанні та вихованні ОСОБА_7 з його батьком ОСОБА_1 , який турбується про належний шкільний вигляд сина, завжди дослухається до зауважень та порад педагогів, хвилюється разом з учителем за успіхи дитини. Мати ОСОБА_7 - ОСОБА_2 до школи не приходила, з вчителем не спілкувалась, що підтверджено характеристикою від 29 вересня 2015 року, наданою класним керівником та директором Броварської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 7.

З листа управління державної міграційної служби України в Кіровоградській області від 11 серпня 2015 року № 1/3-10427 судами встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2 .

В акті обстеження умов проживання від 7 вересня 2015 року, складеному спеціалістами служби у справах дітей виконавчого комітету Кіровоградської міської ради, зазначено, що ОСОБА_2 за зазначеною адресою не проживає.

Відповідно до довідки від 4 червня 2015 року № 12, наданої головою правління ОСББ «М. Лагунової 18Б», суди встановили, що ОСОБА_2 з 2009 року не проживає у квартирі АДРЕСА_1 .

Під час розгляду справи ОСОБА_1 повідомив про те, що його колишня дружина - ОСОБА_2 виїхала за кордон.

З протоколу бесіди психолога з малолітнім ОСОБА_7 суди попередніх інстанцій встановили, що головною авторитетною фігурою в світогляді ОСОБА_7 є його батько, він має з ним стійкий емоційний зв`язок. Також, із значущих для нього фігур, виділив бабусю та старшу сестру. На прохання розповісти про маму, ОСОБА_7 повідомив, що взагалі не пам`ятає її, забув як вона виглядає.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460 IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України у тій же редакції Кодексу).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

Позбавлення батьківських прав, тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно утримують, тощо, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, передбачено, що Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 посилався на те, що позивач не надав доказів її умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків. Також зазначала, що з 2013 року знаходиться за межами України, проте намагається брати участь у вихованні сина, зокрема, син проживає у квартирі, частка якої належить їй, тому вважає, що забезпечує сина житлом. Крім того, вона неодноразово здійснювала грошові перекази на утримання сина.

При перегляді справи в апеляційному порядку судом апеляційної інстанції не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з сином і свідомо та умисно ухилялась від участі в його утриманні. Також суд вказував на те, що беззаперечні докази нехтування ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками, які б свідчили про необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення її батьківських прав, відсутні.

Встановивши такі обставини, врахувавши, що ОСОБА_2 заперечує щодо позбавлення її батьківських прав, суд апеляційної інстанції правильно застосував положення 164 СК України і дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та застосування до відповідача крайнього заходу впливу, яким є позбавлення батьківських прав.

З такими висновками суду апеляційної інстанції погоджується і касаційний суд.

Доводи заявника стосовно невстановлення апеляційним судом фактичних обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, та ненадання належної оцінки зібраним у справі доказам касаційний суд відхиляє, оскільки апеляційний суд, встановивши, що позивачем не доведено підстав, визначених частиною першою статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав, які є вичерпними, ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлених обставин справи та зводяться виключно до переоцінки доказів, їх належності та допустимості. Проте в силу вимог статті 400 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Таких порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов?язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив і заявник на такі не вказав.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов?язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов?язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання виконання судом обов?язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи. Оскаржуване судове рішення відповідає критерії обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки апеляційний суд ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статями 400, 410 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, статтею 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Березовською Іриною Анатоліївною, залишити без задоволення.

Постанову Кропивницького апеляційного суду від 18 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко С. Ю. Мартєв В. А. Стрільчук