ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/180/21 Номер провадження 22-ц/814/1882/21Головуючий у 1-й інстанції Кузіна Ж. В. Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Хіль Л.М.,

суддів: Гальонкіна С.А., Карпушина Г.Л.,

секретар: Міщенко Я.О.,

за участі: позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_4 , представника відповідача ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу адвоката Газізової Юлії Леонідівни діючої в інтересах ОСОБА_6

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 17 травня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Кузіної Ж.В. (повний текст судового рішення виготовлено 26 травня 2021 року)

по справі за позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_6 до фізичної особи підприємця ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про надання інформаційно-консультативних послуг, стягнення моральної шкоди та стягнення забезпечувального платежу,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2020 року ФОП ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом у якому прохала стягнути із ОСОБА_6 на її користь заборгованість за інформаційні, консультаційні платні послуги та іншу допомогу по організації і проведенню процедури з покупки продажу об`єкту нерухомості за договором про надання консультаційних послуг №31 від 13 грудня 2020 року у розмірі 63900 грн, що складається з 21300 грн заборгованості за надані послуги та 42600 грн неустойки, а також прохала стягнути на її користь витрати по сплаті судового збору.

Позов обґрунтовувала тим, що 13 грудня 2020 року між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_6 укладений договір про надання інформаційно-консультативних послуг № 31, відповідно до умов якого відповідач доручила, а позивач взяла на себе зобов`язання надати консультаційні, інформаційні платні послуги з покупки-продажу об`єкту нерухомості та іншу допомогу по організації і проведенню процедури покупки нерухомого майна. Вартість послуг складає 3% від реальної ринкової вартості об`єкта нерухомості, але не менше 21 300 грн. У випадку порушення замовником своїх обов`язків, підлягає сплата неустойки в розмірі подвійної вартості послуг 42 600 грн. протягом трьох календарних днів.

Вказувала, що ФОП ОСОБА_1 надала відповідачу обумовлені договором послуги, що підтверджується актом здачі-приймання наданих послуг. У послідуючому був підписаний Договір щодо намірів купівлі-продажу нерухомого майна. Відповідач не виконала взяті на себе зобов`язання, не сплатила зазначені договором кошти, а тому утворилася заборгованість 21 300 грн за надані послуги та 42 600 грн неустойки.

У лютому 2021 року відповідач ОСОБА_6 звернулась з зустрічними позовними вимогами до ФОП ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , у подальшому змінивши предмет позову прохала у позовних вимогах ФОП ОСОБА_1 , про стягнення з неї заборгованості за договором інформаціно-консультативних послуг у розмірі 63000,00 грн. відмовити у повному обсязі.

Просила визнати недійсним договір про надання інформаційно-консультативних послуг №31 від 13 грудня 2020 року,укладений між нею та ФОП ОСОБА_1 .

Стягнути з ФОП ОСОБА_1 на її користь моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн. Стягнути із ОСОБА_3 на її користь авансовий платіж у розмірі 500,00 доларів США, що еквівалентно 14 100,00 грн. на дату передачі авансового платежу, а також стягнути із ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_3 понесені нею судові витрати.

В обґрунтування зустрічного позову вказувала, що 13 грудня 2020 року між нею та ФОП ОСОБА_1 укладено договір про надання інформаційно-консультативних послуг № 31.

Вказувала, що вона є особою похилого віку, пенсіонеркою, особою з 2 групою інвалідності, необізнана в нюансах укладення договору купівлі-продажу, а тому звернулась за допомогою до ФОП ОСОБА_1

13 грудня 2020 року їй було надано для огляду кв. АДРЕСА_1 , яка підійшла їй за характеристиками, нею був переданий продавцю аванс в розмірі 500 доларів США, що еквівалентно 14 100 грн.

Також вказувала, що вона підписала договір щодо намірів купівлі-продажу нерухомого майна. Правоустановчих документів на квартиру їй не надали та не пояснили, який саме буде укладатись договір. Також їй не було надано документів, що ОСОБА_3 має відношення до зазначеної квартири. У послідуючому було встановлено, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_7 14 вересня 2020 року, тому на час підписання договору щодо намірів купівлі-продажу нерухомого майна ОСОБА_3 не був його власником.

Зазначала, що з вини ОСОБА_3 не був укладений основний договір уступки майнових прав на квартиру, а тому з нього на користь ОСОБА_6 на підставі п. 5.2. укладеного між ними договору підлягає стягнення сума завдатку (авансу) в розмірі 1000 доларів США , що еквівалентно 27 900 грн.

Укладений між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_6 договір грубо порушує положення Закону України «Про захист прав споживачів», здійснений внаслідок використання нечесної підприємницької практики, є несправедливим за своєю ціною.

Також зазначала, що численні дзвінки, які надходили від ФОП ОСОБА_1 з приводу оплати її послуг, спричинили їй глибоких, непомірних, душевних страждань, погіршився стан її здоров`я. Моральну шкоду оцінює в 50 000 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 17 травня 2021 року позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ФОП ОСОБА_1 заборгованість за інформаційно-консультативні послуги в розмірі 28 200 грн.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 забезпечувальний платіж у розмірі 13 805 грн.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Не погодившись із вказаним рішення, його в апеляційному порядку оскаржила адвокат Газізова Ю.Л. діюча в інтересах ОСОБА_6 посилаючись на те, що воно є незаконним, необґрунтованим, прийняти з порушенням норм матеріального і процесуального права та таким, що порушує права та законні інтереси ОСОБА_6 .

В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що судом першої інстанції було порушено вимоги процесуального закону та поставлено сторони процесу в нерівнозначне положення, оскільки судом першої інстанції безпідставно було відмовлено у задоволенні її клопотання про допит свідка ОСОБА_8 , яка була присутня при підписанні вказаного договору, хоча клопотання ФОП ОСОБА_1 про виклик свідків було задоволено.

Крім того зазначала, що ні в ухвалі суду про закриття підготовчого провадження, ні в рішенні суду не зазначено про зміну предмету позову.

Вказувала, що суд першої інстанції не взяв до уваги доводи представника позивача за зустрічним позовом про те, що спірний договір суперечить Закону України «Про захист прав споживачів», а обмежився лише загальними фразами про те, що ОСОБА_6 мала необхідний обсяг дієздатності та приїхала на перегляд квартири не сама.

Також вказувала суд першої інстанції при вирішенні даної справи не застосував положення Закону України «Про захист прав споживачів», не надав аргументованої оцінки її доводам та обмежився загальними фразами та шиями на положення Цивільного Кодексу України,хоча вона неодноразово звертла увагу суду на те, що правовідносини, які виникли між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_6 регулюються положеннями Закону України «Про захист прав споживачів».

Зазначала, що ОСОБА_6 в силу свого похилого віку та стану здоров`я відноситься до групи особливо вразливих споживачів, тому з урахуванням даних особливостей ФОП ОСОБА_1 мала б передбачити, що враховуючи умови підписання договору та фізіологічні особливості ОСОБА_6 , остання могла помилятися щодо обставин, які мають істотне значення, вчиняючи спірний правочин.

Однак суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскільки ОСОБА_6 була не одна на перегляді квартири, то дані обставини не мають братися судом до уваги, так як ОСОБА_6 мала підтримку сторонньої особи.

Також зазначала, що в силу положень Закону України «Про захист прав споживачів» договір укладений між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_6 є здійсненим з використанням нечесної підприємницької практики, а отже підлягає визнанню недійсним на підставі ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів».

В оспорюваному судовому рішенні суд першої інстанції не надав оцінку та не звернув уваги на всі її доводи про те, що умови договору є несправедливими в розрізі вимог ЗУ «Про захист прав споживачів».

Звертала увагу на те, що суд першої інстанції протиправно визнав доведеними обставини, які не підтверджені жодними належними доказами.

Стосовно висновку про відсутність підстав для розподілу судових витрат зазначала, що ні ОСОБА_6 , ні її представник не могли надати суду під час розгляду справи ані акту приймання-передачі наданих послуг, ані платіжних документів про оплату таких послуг, так як договір з ОСОБА_6 передбачав, що остання здійснює оплату наданих їй послуг після отримання повного тексту судового рішення.

Тому висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для розподілу витрат на правову допомогу демонструє формальний та поверхневий підхід до розгляду даної справи.

Ураховуючи викладене прохала частково скасувати рішення Київського районного суду м. Полтави від 17 травня 2021 року та ухвалити у відповідній частині нове, яким:

- у позовних вимогах ФОП ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором інформаціно-консультативних послуг у розмірі 63000,00 грн відмовити у повному обсязі;

-Визнати недійсним договір про надання інформаційно-консультативних послуг укладений між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_6 ;

-Стягнути з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн., а також стягнути із ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_3 понесені нею судові витрати.

26 липня 2021 року від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін, а також просив стягнути з ОСОБА_6 витрати на правничу допомогу у розмірі 10000 грн.

30 липня 2021 року від ФОП ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому вони просили апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Апеляційний суд перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що остання задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Місцевим судом вірно встановлено, що 13 грудня 2020 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (виконавець) та ОСОБА_6 (замовник) укладено договір № 31 про надання інформаційно-консультативних послуг, відповідно п.2.1 якого, виконавець зобов`язаний здійснити для замовника пошук необхідного об`єкту нерухомості по заданим ціновим та технічним характеристикам. Надати інформацію про наявність, орієнтовану ціну, технічні характеристики об`єкту нерухомості, що цікавить замовника ( п. 2.2 договору); організувати для замовника перегляд об`єктів нерухомості, що його цікавлять ( п. 2.3 договору); консультувати замовника з підготовки необхідного пакету документів для нотаріального оформлення договору купівлі-продажу об`єкту нерухомості ( п.2.4 договору); забезпечити сприяння в оформленні договору купівлі-продажу об`єкту нерухомості ( п.2.5 договору).

Згідно п 3.4.4 визначено, що замовник зобов`язаний оплатити послуги виконавця під час підписання договору про наміри купівлі-продажу нерухомості (договору про завдаток, аванс, попереднього договору).

Пунктом 4.1. договору визначено, що вартість послуг складає 3 % від реальної ринкової вартості об`єкта нерухомості на дату укладення договору про наміри купівлі-продажу нерухомого майна ( договору про завдаток, аванс, попереднього договору), обраного замовником об`єкта нерухомості, але не менше ніж 21 300 грн., що еквівалентно 750 доларів США на дату укладення договору про наміри купівлі-продажу нерухомості (договір про завдаток, аванс, попереднього договору) про наміри щодо купівлі-продажу, обраного замовником об`єкта нерухомості.

Оплата послуг виконавця проводиться на підставі підписаного сторонами Акту здачі-приймання наданих послуг ( п.4.2).

Згідно п. 5.2 договору у випадку порушення замовником своїх обов`язків за наступним договором ( п.п.3.1-3.7) замовник зобов`язується заплатити неустойку в розмірі подвійної вартості послуг, визначеної цим договором, протягом трьох календарних днів.

Відповідно до додатку до договору № 31 від 13.12.2020 року , 13 грудня 2020 року відповідачем ОСОБА_6 оглянута квартира АДРЕСА_2 , вартість 24 700 умовних одиниць.

У фізичної особи ОСОБА_1 , згідно Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, основний вид економічної діяльності: 68.31 Агенства нерухомості.

Також місцевим судом встановлено, що 13 грудня 2020 року, між сторонами підписаний акт здачі-приймання послуг, відповідно до якого ФОП ОСОБА_1 виконавець та ОСОБА_6 замовник, склали цей акт про наступне, що виконавцем замовнику були фактично надані інформаційно-консультаційні послуги згідно договору № 31 від 13 грудня 2020 року. Загальна вартість послуг складає 21 300 грн. Сторони претензій одна до одної не мають. Борг складає 21 300 грн., що еквівалентно 750 умовних одиниць.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 , щодо визнання недійсним договору про надання інформаційно-консультативних послуг місцевий суд виходив з того, що оскільки договір про надання інформаційно-консультаційних послуг від 13 грудня 2020 року містить чіткі, зрозумілі і однозначні умови про вартість послуг, їх зміст, подію, з настанням якої виникає обов`язок сплатити вартість послуг, а також розмір неустойки (штрафу). Зазначені умови не допускають неоднозначного тлумачення та їх розуміння не потребує спеціальних (юридичних) знань.

Позивачкою за зустрічним позовом, не наведено належних, допустимих та достатніх доказів існування обставин, з якими статті 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», стаття 230 ЦК України пов`язують можливість визнання правочину недійсним.

Враховуючи вищенаведене місцевий суд дійшов висновку, що не підлягає і задоволенню вимога ОСОБА_6 про стягнення моральної шкоди.

Задовольняючи частково позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 місцевий суд, встановивши обставини справи, виходив з того, що з ОСОБА_6 підлягає стягненню послуги за договором № 31 від 13 грудня 2020 року в сумі 21300 грн, а також вірно , з урахуванням правових позицій ВС України від 29.01.2014 р. № 6-45806св13 (н/п 22ц/790/6217/13), від 15.10.2014 р. по справі № 6-21626св14 (н/п 22ц/790/2524/14), від 29.10.2014 р. по справі № 6-6087св14 (н/п 22ц/790/285/14), від 25.03.2015 р. по справі № 6-869св15 (н/п 22ц/790/7266/14), зменшив неустойку, оскільки розмір останньої значно перевищував розмір збитків.

Задовольняючи частково вимоги ОСОБА_6 про стягнення забезпечувального платежу, місцевий суд встановивши, що договір купівлі- продажу майнових прав на квартиру не було укладено, а тому передані ОСОБА_6 ОСОБА_3 кошти, є авансом та підлягають поверненню в сумі 13805 грн.

Апеляційний суд вважає такі висновки місцевого суду вірним з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено принцип свободи договору, згідно з яким сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 ст.530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускаються, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою ст.230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

За змістом статей 11, 18 ЗУ «Прозахист правспоживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Статтею 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

За змістом ст.230 ЦК України у взаємозв`язку із загальним засадами цивільного судочинства щодо змагальності сторін, під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої ст.229 ЦК України).

У підтвердження доводів про введення її в оману ОСОБА_6 стверджує, що вона є людиною похилого віку і у неї відсутня юридична освіта, а тому вона на момент укладення оспорюваного договору не могла самостійно зрозуміти його зміст, а ФОП ОСОБА_1 у порушення вимог ЗУ «Про захист прав споживачів» не надали їй повної інформації щодо змісту укладеної угоди і наслідків її невиконання.

Між тим, відсутність юридичної освіти не є обставиною, яка безумовно свідчить про те, що, підписуючи оспорюваний договір, ОСОБА_6 не могла усвідомлювати (розуміти) його зміст або розуміла його помилково, неправильно, тощо.

Договір про надання інформаційно-консультаційних послуг від 13 грудня 2020 року містить чіткі, зрозумілі і однозначні умови про вартість послуг, їх зміст, подію, з настанням якої виникає обов`язок сплатити вартість послуг, а також розмір неустойки (штрафу). Зазначені умови не допускають неоднозначного тлумачення та їх розуміння не потребує спеціальних (юридичних) знань.

Слід погодитися з висновком суду першої інстанції про відсутність належних, допустимих і достатніх доказів існування обставин, з якими ст.18, ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів» і ст. 230 ЦК України пов`язують можливість ухвалити рішення про визнання правочину недійсним.

Вказаного висновку дійшов і Верховний Суд у справі № 554/1781/20 у постанові від 07 липня 2021 року .

Також, місцевий суд дійшов вірного висновку, що не підлягає задоволенню і вимога про відшкодування моральної шкоди з ФОП ОСОБА_10 на користь ОСОБА_6 .

Задовольняючи частково позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 місцевий суд, встановивши обставини справи, виходив з того, що з ОСОБА_6 підлягає стягненню послуги за договором № 31 від 13 грудня 2020 року в сумі 21300 грн, а також вірно, з урахуванням правових позицій ВС України, зменшив неустойку, оскільки розмір останньої значно перевищував розмір збитків.

Задовольняючи частково вимоги ОСОБА_6 про стягнення забезпечувального платежу, місцевий суд вірно встановивши, що договір купівлі- продажу майнових прав на квартиру не було укладено, а тому передані ОСОБА_6 ОСОБА_3 кошти, є авансом у відповідності до ст. 570 ЦК України та підлягають поверненню ОСОБА_6 в сумі 13805 грн.

Щодо витрат на правничу допомогу, місцевий суд вірно виходив з того, що оскільки не надано акту приймання-передачі наданих послуг, платіжного документу оплати таких послуг, тому такі кошти не підлягаєть відкодуванню.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції процесуального права не заслуговують на увагу, оскільки, зазначені в апеляційній скарзі процесуальні порушення не впливають на правильність висновків місцевого суду та не є підтавою для скасування рішення у розумінні ст. 376 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення норм ст.18,19 Закону України «Про захист прав споживачів» не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_6 добровільно підписала спірний договір чим погодилась з усіма умовами, які були чіткі, зрозумілі, а також враховуючи той факт, що ОСОБА_11 приїхала не одна на перегляд спірної квартири, тому мала підтримку сторонньої особи.

Крім того, в акті здачі-приймання наданих послуг за договором № б/н від 13.12.2020 року вказано, що послуги ОСОБА_6 надано повісню та претензій вона не має, зазначений факт ОСОБА_6 не спростувала.

Доводи апеляційної скарги щодо факту примусу укладення спірного договору не підтверджується належними та допустими доказами.

Таким чином, ОСОБА_6 володіючи необхідним обсягом цивільної дієздатності, повною мірою усвідомлюючи значення своїх дій та на підставі вільного волевиявлення уклала зазначений договір.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги щодо відшкодування моральної шкоди також не заслуговують на увагу.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності повноважень у ОСОБА_3 на укладення договору щодо наміру купівлі-продажу нерухомого майна від 13 грудня 2020 року не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що в судовому засіданні ОСОБА_12 підтвердила, що її чоловік ОСОБА_3 діяв в її інтересах надаючи для огляду спірну квартиру та укладаючи договір.

Оскільки квартира придбана в період шлюбу, вона є спільною сумісною власністю подружжя.

Таким чином, ОСОБА_3 та ОСОБА_12 на законних підставах станом на 13.12.2020 року були належними власниками майнових прав на спірну квартиру та діяли відповідно до чинного законодавства.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстав для його скасування, з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, не вбачається.

За таких обставин, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід зазначити наступне.

15.09.2021 року від представника ФОП ОСОБА_1 адвоката Ольховського В.М. надійшла заява про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 3700 грн.

Згідно частини першої, другої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

З матеріалів справи вбачається, що 21.03.2021 між ФОП ОСОБА_1 та адвокатом Ольховським В.М. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 3116 від 03.03.2021) було укладено додаткову угоду № 2 до договору про надання правничої допомоги від 03.03.2021 року № 0303.

Згідно акту виконаних наданої правничої допомоги від 21.07.2021 року відповідно договору по надання правничої допомоги № 0303 від 03.03.2021 року, та розрахунку суми гонорару за надання адвокатських послуг фактично сплачено 3700 грн.

Згідно платіжного доручення №б/н від 05.08.2021 року ФОП ОСОБА_1 сплачено 3700 грн витрат на правничу допомогу.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).

Згідно частини першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Враховуючи об`єм наданих адвокатом послуг, складність справи, витрачений адвокатом час та, виходячи з критерію реальності та розумності вартості адвокатських послуг, колегія суддів апеляційного суду вважає, що компенсації ФОП ОСОБА_1 підлягає 3700 грн понесених витрат на професійну правничу допомогу адвоката, що є необхідними й обґрунтованими, співмірність яких доведена відповідачем.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 діючої в інтересах ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 17 травня 2021 року- залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь фізичної особи підприємця ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 3700 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя : Л.М. Хіль

Судді: С.А. Гальонкін

Г.Л. Карпушин

Повний текст постанови складено 20.09.2021 року