КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2021 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 761/12144/20

номер провадження: 22-ц/824/9029/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Орел П.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 січня 2021 року у складі судді Пономаренко Н.А.,у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення.

Позов мотивований тим, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27 листопада 2006 року, виданим відповідно до розпорядження Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації № 7514, квартира АДРЕСА_1 належить у рівних частках на праві спільної часткової власності позивачу ОСОБА_2 , а також відповідачам ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Позивач зазначав, що з 16 листопада 1958 року він перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 . Однак з 01 жовтня 2019 року фактичні відносин між ним та ОСОБА_1 були припинені, він не проживає з відповідачами у спільній квартирі, але зареєстрований у ній.

Вказував, що у жовтні 2019 року він хотів забрати свої зимові речі з квартири, проте відповідачі не надали йому доступу до житла, що порушує його права як співвласника. Також зазначав, що не зважаючи на його намагання врегулювати спір у досудовому порядку шляхом направлення відповідачам двох вимог від 21 січня 2020 року та від 14 лютого 2020 року про усунення перешкод у користуванні квартирою та надання комплекту ключів від неї, відповідачі відмовили йому у задоволенні цих вимог.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_2 просив усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , створені відповідачами, шляхом вселення його у вказану квартиру, передачі йому відповідачами ключів від цієї квартири та зобов`язання відповідачів не чинити йому перешкоди у користуванні квартирою у майбутньому.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 18 січня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Усунуто перешкоди у користуванні житловим приміщенням та вселено ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1 ; зобов`язано ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 передати комплект ключів від даної квартири ОСОБА_2 .

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові ОСОБА_2 повністю, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на ту обставину, що вона, ОСОБА_1 , не має відношення до квартири АДРЕСА_1 , оскільки відповідно до договору дарування 1/4 частки квартири від 03 грудня 2020 року вона безоплатно передала, а відповідач ОСОБА_3 прийняв у дар належну їй на праві власності 1/4 частку даної квартири. Тобто, на дату ухвалення судового рішення, вона не була власником даної квартири. Також вказує, що з 17 квітня 2021 року вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується відміткою в її паспорті.

Зазначає, що вона та інші відповідачі не заперечувала і не чинили перешкод позивачу ОСОБА_2 у доступі до спірної квартири. У кожного із співвласників є власний ключ від квартири, у тому числі ключ від квартири є у позивача. Вказує, що відповідач ОСОБА_4 з початку 2020 року в квартирі не проживає, а тому фізично не може чинити перешкоди позивачу у користуванню квартирою. Стверджує, що матеріали справи не містять допустимих доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_2 намагався або планував потрапити до спірної квартири, а відповідачі чинили йому в цьому перешкоди.

Представник позивача - адвокат Єрмак О.В. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що твердження відповідачки ОСОБА_1 про те, що вона не має жодного відношення до квартири не відповідає дійсності, оскільки відповідно до договору дарування 1/4 частки квартири від 03 грудня 2020 року сторони домовилися, що за цим договором за ОСОБА_5 встановлюється право безстрокового безоплатного користування 1/4 часткою спірної квартири. При цьому ОСОБА_1 не повідомила суд апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_5 є її матір`ю, а тому частина квартири і надалі фактично перебуває у користуванні скаржника. Також вважає безпідставним твердження в апеляційній скарзі про те, що позивач не довів факт створення йому перешкоду користуванні спірною квартирою, оскільки обставини щодо створення відповідачами перешкод у користуванні позивачем спірною квартирою підтверджуються тим, що відповідачі безпідставно заперечили проти наявності у позивача права володіння та/або користування квартирою, вимагаючи від нього надання оригіналу свідоцтва про право власності на квартиру. Звертає увагу, що оскільки сторони не один рік прожили як сім`я, то вони не могли не знати про факт їх спільного володіння спірною квартирою. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Доводів в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про зобов`язання відповідачів не чинити ОСОБА_2 перешкоди у користуванні квартирою у майбутньому, апеляційна скарга не містить, тому відповідно до положень ч.1 ст.367 ЦПК України законність рішення суду першої інстанції в цій частині колегією суддів не перевіряється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем доведено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 чинять йому перешкоди укористуванні належною йому на праві спільної часткової власності квартирою. Тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав для зобов`язання відповідачів усунути позивачу перешкоди у користуванні спірною квартирою шляхом його вселення та зобов`язати їх передати комплект йому ключів від даної квартири.

Однак повністю з вказаними висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ч.1 ст.5 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За правилами ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст.321 ЦК України установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

При цьому згідно з вимогами ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або його частини, вимагати будь-яких усунень порушень його права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі зазначеної норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно із ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 08 вересня 2021 року, справа № 643/180/17 (провадження № 61-12515св20).

Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що відповідачі порушують його права, як співвласника квартири, оскільки вони не надають йому ключі від квартири, перешкоджають йому у вселенні до квартири, та, як наслідок, у користуванні квартирою.

Відповідно до положень ст.ст.12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до приписів ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з наявного у матеріалах справи свідоцтва про право власності на житло від 27 листопада 2006 року, виданим відповідно до розпорядження № 7514 Шевченківською районною у місті Києві державною адміністрацією, квартира АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належала у рівних частках ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с.25).

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору дарування 1/4 частки квартири від 03 грудня 2020 року ОСОБА_1 безоплатно передала, а ОСОБА_3 прийняв у дар належну дарувальнику на праві власності 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 (а.с.89-90).

За умовами пункту 2.2.3 вказаного договору дарування, за ОСОБА_6 встановлюється право безстрокового безоплатного користування (постійне безкоштовне проживання) 1/4 часткою квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

03 грудня 2020 року право користування ОСОБА_6 1/4 часткою квартири АДРЕСА_1 зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, номер запису про інше речове право: 39510413 (а.с.91).

Відповідно до наявних у матеріалах справи довідок про реєстрацію місця проживання особи, виданих відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської РДА, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.13, 50-52).

Обґрунтовуючи висновки про те, що ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 чинять ОСОБА_2 перешкоди укористуванні належною на праві спільної часткової власності квартирою, суд першої інстанції послався на те, що вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи відповідями представника відповідачів від 30 січня 2020 року та від 25 лютого 2020 року (а.с.18-20, 26-28) на вимоги представника позивача від 21 січня 2020 року та від 14 лютого 2020 року (а.с.15-17, 21-23), в якихпредставник відповідачів - адвокат Катишев С.В. повідомляв про необхідність позивачу підтвердити своє право власності та/або користування спірною квартирою шляхом надання правовстановлюючих документів. При цьому незважаючина надання позивачем копії свідоцтва про право власності на спірну квартиру, яка є належним доказом наявності у останнього такого права, представник відповідачів безпідставно та вдруге заперечив проти наявності у позивача права володіння та/або користування квартирою, пред`явивши, при цьому, вимогу щодо надання оригіналу вказаного свідоцтва.

Разом з тим, колегія суддів враховує, що відповідно до вказаного вище договору дарування 1/4 частки квартири від 03 грудня 2020 року ОСОБА_1 безоплатно передала, а ОСОБА_3 прийняв у дар належну дарувальнику на праві власності 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 .

Тобто, на момент вирішення справи у суді першої інстанції, ОСОБА_1 не була співвласником квартири АДРЕСА_1 .

Також під час апеляційного розгляду справи встановлено та не спростовано позивачем, що ОСОБА_1 з 17 квітня 2021 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Статтею 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Заперечуючи проти позову, відповідачка ОСОБА_1 стверджувала що вона не чинила перешкод в доступі позивача ОСОБА_2 до спірної квартири.

Натомість ОСОБА_2 не надано суду доказів того, що відповідачка ОСОБА_1 , не будучи на час ухвалення рішення суду співвласником спірної квартири, чинила йому перешкоди в доступі до спірної квартири.

При цьому, колегія суддів враховує, що встановлення за ОСОБА_5 , яка є матір`ю ОСОБА_1 , права безстрокового безоплатного користування часткою спірної квартири відповідно до умов договору дарування 1/4 частки квартири від 03 грудня 2020 року не свідчить, що ОСОБА_1 чинить позивачу перешкоди в доступі до спірної квартири, оскільки наявність родинних відносин між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 не свідчить про те, що остання користується квартирою та чинить позивачу перешкоди в доступі до цієї квартири.

За таких обставин колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції не було достатніх підстав вважати доведеними позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, у порушення вимог ст.ст.263, 264 ЦПК України, на наведене належної уваги не звернув, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, а також в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судового збору не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в позові в цій частині вимог, з наведених вище підстав.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , так як вони не чинили позивачу перешкоди у користуванні квартирою, апеляційним судом не приймаються до уваги з таких підстав.

Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме: рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (п. 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32), визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не зазначила яким чином оскаржуване рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, порушує її права, а самі відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 рішення суду в апеляційному порядку не оскаржили.

Також матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уповноважували ОСОБА_1 не представництво їх інтересів у даній справі у суді апеляційної інстанції.

З огляду на викладене, з урахуванням встановленого ст.13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо оскарження рішення суду першої інстанції в частинні задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, апеляційним судом не приймаються до уваги.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 1 261 грн 20 коп., що підтверджується квитанцією № 96444 від 30 червня 2021 року (а.с.133).

Оскільки колегія суддів скасовує рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення та ухвалює нове рішення в цій частині про відмову в позові, то понесені ОСОБА_1 витрати підлягають стягненню з позивача на її користь.

Керуючись ст.ст.374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 січня 2021 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, а також в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судового збору - скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 261 грн 20 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: