Єдиний унікальний номер 226/3146/21
Номер провадження 22-ц/804/3107/21
Номер провадження 22-ц/804/3107/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2021 року Донецький апеляційний суд в складі колегії:

судді- доповідача: Новікової Г.В.

суддів:Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Бахмуті апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Сакун В.А. на ухвалу Димитровського міського суду Донецької області від 01 листопада 2021 року(ухвалену під головуванням судді Петуніна І.В. у м.Мирноград Донецької області) у цивільній справі №226/3146/21 за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з Державного підприємства «Мирноградвугілля» заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку, яку обґрунтовувала тим, що після звільнення за власним бажанням у зв`язку із переходом на пенсію роботодавцем не було виплачено їй у повній мірі заробітну плату.

Ухвалою Димитровського міського суду від 01 листопада 2021 року у видачі судового наказу відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування посилається порушенням судом першої інстанції норм процесуального права, та вважає, що у суду не було підстав у розумінні ст. 165,163 ЦПК України для відмови у видачі судового наказу, оскільки боржником було зазначено саме ДП «Мирноградвугілля», що також підтверджується доданими до заяви документами, а зазначення в тексті заяви ДП «ВК «Краснолиманська» є технічною помилкою при підготовці цієї заяви.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду щодо відмови у видачі судового наказу розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Перевіряючи законність і обґрунтованість судовогорішення відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи із наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з Державного підприємства «Мирноградвугілля» нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

На підтвердження своїх вимог надала копію трудової книжки НОМЕР_1 та копії довідок №1049 від 16.09.2021 р, №453 від 13.09.2021 р.. №452 від 15.09.2021 року, з яких вбачається, що ОСОБА_1 звільнилася з ВП «Шахта «Капітальна» ДП «Мирноградвугілля» 14.04.2021 року згідно із наказом №94-к від 14.04.2021 року за власним бажанням (ч.1 ст. 38 КЗпП України) у зв`язку із виходом на пенсію. При цьому станом на 15.09.2021 року заборгованість по заробітній платі та іншим виплатам, які не належать до фонду оплати праці,після відрахування з них податків становить 16 091,53 грн., а середньоденна заробітна плата за останні два місяці перед звільненням складає 475,94 грн. (а.с.5-6,8,9,10)

Відмовляючи у видачі судового наказу, суд першої інстанції виходив із того, що заявник звернувся з вимогами про стягнення сум до боржника ДП «Мирноградвугілля», але на підтвердження факту трудових відносин між заявником та стягувачем зазначає, що вона перебувала у трудових відносинах з боржником ДП «ВК «Краснолиманська», під час яких і виникла заборгованість з виплати заробітної плати. А отже вбачається неоднозначне тлумачення найменування юридичної особи боржника та відсутність обґрунтування стягнення грошових сум з боржника.

Проте такий висновок зроблено передчасно, в порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Вимоги до форми і змісту заяви про видачу судового наказу встановлені статтею 163 ЦПК України, а саме, заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником або його представником.

У заяві повинно бути зазначено: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), а також офіційні електронні адреси та інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника; 3) ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) представника заявника, якщо заява подається представником, його місце проживання або місцезнаходження; 4) вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються; 5) перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

До заяви про видачу судового наказу додаються: 1) документ, що підтверджує сплату судового збору; 2) документ, що підтверджує повноваження представника, якщо заява підписана представником заявника; 3) копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості;4) інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

В статті 165 ЦПК України наданий вичерпний перелік підстав для відмови у видачі судового наказу, зокрема в частині першій даної норми зазначено, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо: 1) заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу; 2) заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано; 3) заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу; 4) наявні обставини, передбачені частиною першою статті 186 цього Кодексу; 5) з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою; 6) судом раніше виданий судовий наказ за тими самими вимогами, за якими заявник просить видати судовий наказ; 7) судом раніше відмовлено у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої цієї статті; 8) із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу; 9) заяву подано з порушенням правил підсудності.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що наказне провадження є самостійним і спрощеним видом судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника, виключно на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

Захист права у наказному провадженні може мати місце за наявності безспірної вимоги стягувача, що підтверджується належно оформленими письмовими документами.

Суд першої інстанції, відмовляючи у видачі судового наказу на підставі положень ст.165 ЦПК України, у оскаржуваній ухвалі послався на невідповідність заяви, поданої ОСОБА_1 , п.2 та п.4 ч.2 ст. 163 ЦПК України.

Однак, як зазначалося вище, ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення саме з Державного підприємства «Мирноградвугілля» нарахованої, але не виплаченої суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку, про що вказується як у вступній частині заяви так і в її прохальній частині із зазначенням ідентифікаційного коду юридичної особи боржника, який належить саме ДП «Мирноградвугілля». Крім того документи, додані до неї, свідчать про перебування апелянта у трудових відносинах саме із відокремленим підрозділом ДП «Мирноградвугілля».

Колегія суддів зазначає, що процесуальні норми завжди є допоміжними, завдяки яким учасники спору можуть послатися на норми матеріального права, а суд - їх застосувати.

Лаконічний та наочний виклад як самого поняття «правовий пуризм» наведено у справі ЄСПЛ від 23.07.2009 року «Сутяжник проти РФ» де зазначено, що пуризм у загальноприйнятому розумінні є надмірним прагненням до чистоти, переваги форми над змістом.

В даному випадку одноразове зазначення ОСОБА_1 по тексту заяви про видачу судового наказу помилкової назви особи, що має відповідати за вимогою, а саме ДП «ВК «Краснолиманська», є занадто формальним та не має вирішального значення для реалізації особою своїх прав на звернення до суду за видачею судового наказу.

Щодо посилань суду на відсутність обґрунтування стягнення грошових сум з боржника слід зазначити наступне.

Як свідчать матеріали справи на підтвердження вимог заявник додала до заяви копію трудової книжки, якою підтверджено зазначені в заяві обставини та довідки ДП «Мирноградвугілля» №1049 від 16.09.2021 року, №453 від 13.09.2021 року, №452 від 15.09.2021 року,де зазначено,що ОСОБА_1 звільнилася з ВП «Шахта «Капітальна» ДП «Мирноградвугілля» 14.04.2021 року згідно із наказом №94-к від 14.04.2021 року за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. При цьому станом на 15.09.2021 року заборгованість по заробітній платі та іншим виплатам, які не належать до фонду оплати праці, після відрахування з них податків, становить 16 091,53 грн., а середньоденна заробітна плата за останні два місяці перед звільненням складає 475,94 грн.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України викладеній в постанові від 21 січня 2015 року, в справі №6-195цс14, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої частиною першою статті 117 цього Кодексу.

Механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Під час його проведення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата.

Як роз`яснено у п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження» №14 від 23 грудня 2011 року, якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати, судовий наказ може бути видано не лише на суму заборгованості із заробітної плати, а й на суму компенсації за порушення строків її виплати, оскільки вона входить до структури заробітної плати. До заяви має бути додано докази перебування заявника у трудових відносинах із боржником, а підтвердженням суми, яка стягується, може бути будь-який належно оформлений документ, що вказує на розмір нарахованої заробітної плати та компенсації за порушення строків її виплати, зокрема, довідка бухгалтерії боржника, розрахунковий лист чи копія платіжної відомості тощо. Не допускається розгляд вимог про стягнення заробітної плати у разі наявності спору щодо розміру заборгованості чи права на її отримання.

Заявником при зверненні із заявою про видачу судового наказу враховано ці норми, а також дані по заборгованості і середньому заробітку вказані боржником у відповідних довідках.

Таким чином, форма і зміст заяви ОСОБА_1 про видачу судового наказу відповідають вимогам ст. 163 ЦПК України, до заяви про видачу судового наказу заявником додано копії документів, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

За таких обставин суд першої інстанції не звернув уваги на вищевикладені обставини та прийшов передчасного висновку про наявність підстав для відмови у видачі судового наказу на підставі ч.1 ст. 165 ЦПК України.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, а тому ухвала суду підлягає скасуванню, а справа - направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Враховуючи, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду, то питання відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягає вирішенню по завершенню розгляду справи по суті.

Керуючись ст. ст. 369,374, 379, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Сакун Віталія Анатолійовича задовольнити.

Ухвалу Димитровського міського суду від 01 листопада 2021 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: