Провадження № 2/752/8883/21
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

25 листопада 2021 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Хоменко В.С.

при секретарі Павлюх П.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, -

в с т а н о в и в:

у серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання його такими, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що останній був зареєстрований у кімнаті 2, в якій вона проживає, вказаної квартири, власником 22/500 частини якої вона є, як член сім`ї, через укладення її дочкою - також співвласником квартири, ОСОБА_5 з ним шлюбу. Проте, спільне життя ОСОБА_5 та ОСОБА_2 не склалось, та з вересня 2018 року ОСОБА_2 переїхав жити до окремої квартири, а 28.02.2019 року рішенням Голосіївського районного суду м. Києва шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було розірвано.

Вказала, що на даний час понад один рік без поважних причин, на власний розсуд змінивши місце проживання, ОСОБА_2 в квартирі не проживає, його речі в квартирі відсутні, комунальні витрати по її утриманню він не несе. Тому, оскільки її спільне проживання із ОСОБА_2 є неможливим, то право останнього на користування житловим приміщенням підлягає припиненню на її вимогу як власника на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 06.09.2021 року відкрито провадження у цивільній справі з призначенням проведення розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін на 25.11.2021 року (а.с. 29-30).

Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили.

Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило.

Відповідач ОСОБА_2 відзив на позов не подав. Подав заяву про закриття провадження у справі, у задоволенні якої ухвалою суду від 25.11.2021 року відмовлено.

Треті особи пояснення щодо позову не надали.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Отже, суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами, за правилами спрощеного позовного провадження без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності: 14/200 частини - ОСОБА_7 згідно свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 30.12.2010 року, 14/200 частини - ОСОБА_8 згідно свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 30.12.2010 року, 11/100 частини - ОСОБА_9 згідно свідоцтва про право власності НОМЕР_2 від 22.09.2010 року, 14/400 частини - ОСОБА_10 згідно свідоцтва про право власності НОМЕР_3 від 23.09.2010 року, 14/400 частини - ОСОБА_11 згідно свідоцтва про право власності НОМЕР_3 від 23.09.2010 року, 14/400 частини - ОСОБА_12 згідно свідоцтва про право власності НОМЕР_3 від 23.09.2010 року, 14/400 частини - ОСОБА_11 згідно свідоцтва про право власності НОМЕР_3 від 23.09.2010 року, 22/500 частини (кім. 2, 3) - ОСОБА_6 згідно свідоцтва про право власності НОМЕР_4 від 20.10.2011 року, 22/500 частини (кім. 2, 3) - ОСОБА_5 згідно свідоцтва про право власності НОМЕР_4 від 20.10.2011 року, 22/500 частини (кім. 2, 3) - ОСОБА_4 згідно свідоцтва про право власності НОМЕР_4 від 20.10.2011 року, 22/500 частини (кім. 2, 3) - ОСОБА_3 згідно свідоцтва про право власності НОМЕР_4 від 20.10.2011 року, 22/500 частини (кім. 2, 3) - ОСОБА_1 згідно свідоцтва про право власності НОМЕР_4 від 20.10.2011 року, 22/500 частини - ОСОБА_13 згідно свідоцтва про право власності НОМЕР_5 від 10.09.2012 року (а.с. 8-10).

Як вбачається з матеріалів справи, у АДРЕСА_1 зареєстрований відповідач ОСОБА_2 - колишній чоловік третьої особи ОСОБА_5 , шлюб між якими розірвано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28.02.2019 року (а.с. 7, звор., 11-12).

Із змісту позовної заяви вбачається, що позивач звернулася з даним позовом з метою захисту своїх прав як співвласник квартири. Правовими підставами звернення до суду з позовом зазначила положення ст. ст. 321, 391, ч. 2 ст. 406 ЦК України.

При зверненні до суду позивач вказала про те, що відповідач не проживає за місцем реєстрації з вересня 2018 року, і на даний час вже понад один рік проживає за адресою: АДРЕСА_3 , згідно договору оренди від 10.05.2020 року.

Відповідачем, котрий обізнаний про наявність даного спору, вказане не заперечено.

Згідно наданої копії договору оренди від 10.05.2020 року відповідач проживає за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 13-14).

Згідно актів від 10.06.2019 року та від 01.06.2021 року за підписами мешканців кімнат 1, 5 квартири АДРЕСА_1 , засвідчених начальником ЖЕД-111 ОСОБА_14 , ОСОБА_2 не проживає у квартирі АДРЕСА_1 з 2018 року (а.с. 15, 17).

Згідно акту від 12.03.2020 року за підписами мешканців квартир №№ 23 , АДРЕСА_6 , засвідчених начальником ЖЕД-111 Авіловою А.П., ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_15 проживають у квартирі АДРЕСА_7 з 2018 року (а.с. 16).

Вказане відповідачем також не спростовано.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України гарантовано непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 1 ст. 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Підстави припинення сервітуту визначені також у ст.406 ЦК України. Ними, зокрема являються: поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; відмова від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; сплив строку, на який було встановлено сервітут; припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут.

За положеннями ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Положення ст. 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак, встановлення такого сервітуту презюмується на підставі ст. 402, ч. 1 ст. 405 ЦК України.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

У даній справі припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з огляду на те, що між сторонами спору відсутні будь-які стосунки, ОСОБА_2 не є членом її сім`ї, має інше місце проживання, у спірний квартирі є дві житлові кімнати, в одній з яких проживає позивач і в якій зареєстрований відповідач, окрім спірної квартири позивач іншого житла не має.

Крім того, права позивача як власника житлового приміщення, гарантовані також ст.1 Першого протоколу до Конвенції.

Як встановлено, ще до розірвання шлюбу з ОСОБА_5 відповідач ОСОБА_2 добровільно залишив місце реєстрації, а подальшому, після розірванню шлюбу з ОСОБА_5 перестав бути членом сім`ї позивача.

Таким чином, інтереси позивача як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном.

У постановах Верховного Суду України від 15.05.2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29.11.2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09.10.2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09.10.2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», п. 60).

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, ст. 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у ст. 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до вимог ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст. 4 ЦПК України )

Згідно зі ст. 5 ЦПК України (здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України).

Таким чином, у цій справі, інтереси позивача як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси члена сім`ї колишнього власника, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном.

Така позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 року по справі № 447/455/17 провадження № 14-64цс20.

Відповідач не надав суду жодних доказів, не заперечив та не визнав позов, отже, судом не встановлено жодних поважних причин того, що відповідач вимушено лишив спірне житло, тобто, суду не доведено стороною відповідача те, що існували обставини, які унеможливили його проживання за вищевказаною адресою, через що позов підлягає задоволенню.

Зважаючи на встановлені вимоги закону, позивач, як власник, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування спірним будинком в обраний ним спосіб - шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 76-81, 263-265, 274-279, 352, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок).

Відомості щодо учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_7 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Третя особа - ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_8 , адреса: АДРЕСА_1 .

Третя особа - ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_8 , адреса: АДРЕСА_1 .

Третя особа - ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_9 , адреса: АДРЕСА_1 .

Третя особа - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_10 .

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.С. Хоменко