Дата документу 20.12.2021
ЄУ № 942/956/21
Провадження №2/942/411/21
20 грудня 2021 року Новопсковський районний суд Луганської області
у складі: головуючого судді Стеценко О.С.,
за участю секретаря судового засідання Рожкової Л.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Новопсков в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,
Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 16 серпня 2021 року було відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання на 20 вересня 2021 року.
20 вересня 2021 року підготовче судове засідання відкладено до 11 жовтня 2021 року у зв`язку з неявкою відповідача.
11 жовтня 2021 року ухвалою суду підготовче судове засідання відкладено до 02 листопада 2021 року за клопотанням представника позивача, продовжено строк проведення підготовчого провадження.
Ухвалою суду від 02 листопада 2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті на 09 грудня 2021 року.
09 грудня 2021 року судовий розгляд справи відкладено до 20 грудня 2021 року зв`язку з неявкою відповідача.
Позивач до судового засідання не з`явилася, про день, час та місце судового розгляду повідомлена належним чином.
Представник позивача до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву, в якій просив справу розглянути без його участі та участі позивача, від ухвалення заочного рішення позивач не заперечує.
Відповідач до судового засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відзиву на позовну заяву не подав, заяв про відкладення та розгляду справи без його участі не надав.
Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи на підставі наявних у справі доказів та без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Дослідивши наявні у справі письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню за таких підстав.
Матеріалами справи встановлено, що сторони з 16.03.2002 перебували у зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Новопсковського районного суду Луганської області від 07.07.2020 розірвано. Рішення набрало законної сили 07.08.2020.
Згідно із довідки № 1167, виданої 07.06.2021 виконавчим органом Новопсковської селищної ради, ОСОБА_1 , 1983 року народження, зареєстрована в АДРЕСА_1 , згідно записів погосподарської книги має такий склад сім`ї: ОСОБА_3 , 2012 р.н.- донька.
За час перебування у шлюбі сторонами було придбано житловий будинок та земельну ділянку, що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку та договором купівлі-продажу земельної ділянки від 06.12.2012, посвідчених приватним нотаріусом Новопсковського районного нотаріального округу Чернявською І.В.
Відповідно Договору купівлі-продажу житлового будинку від 06.12.2012 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (далі - Продавці), з однієї сторони, та ОСОБА_2 (далі - Покупець), з іншої сторони, склали даний договір.
Згідно із п.1 Договору купівлі-продажу житлового будинку продавці передають у власність покупця житловий будинок з надвірними господарсько-побутовими будівлями, які розташовані на земельній ділянці площею 954 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .
З п.7 Договору купівлі-продажу житлового будинку вбачається, що покупець свідчить та гарантує, що його майно не знаходиться в податковій заставі, до нього не пред`явлено вимог третіх осіб щодо звернення стягнення на майно. Грошові кошти, які використовуються покупцем на придбання будинку, що є предметом цього договору, є спільною сумісною власністю подружжя, у зв`язку з чим до підписання цього договору отримана згода на його укладення дружини покупця ОСОБА_1 , справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Новопсковського районного нотаріального округу Чернявською І.В. 06.12.2021 за реєстровим № 2046.
Відповідно Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06.12.2012 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (далі - Продавці), з однієї сторони, та ОСОБА_2 (далі - Покупець), з іншої сторони, склали даний договір.
З п.7 Договору купівлі-продажу земельної ділянки вбачається, що покупець свідчить та гарантує, що його майно не знаходиться в податковій заставі, до нього не пред`явлено вимог третіх осіб щодо звернення стягнення на майно. Купівля земельної ділянки здійснюється за кошти, що є спільною сумісною власністю подружжя, у зв`язку з чим до підписання цього договору отримана згода на його укладення дружини покупця ОСОБА_1 , справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Новопсковського районного нотаріального округу Чернявською І.В. 06.12.2021 за реєстровим № 2046.
Згідно із п. 1.2 Іпотечного договору предметом іпотеки за цим договором є нерухоме майно, а саме земельна ділянка, розташований на ній одноповерховий житловий будинок АДРЕСА_1 . Площа земельної ділянки становить 0,0954 га. Житловий будинок має загальну площу 66,3 кв.м., знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки № 150764658 від 22.12.2018, суб`єкти: Іпотекодавець ОСОБА_2 , Іпотекодержатель ПАТ «Державний ощадний банк України», іпотека припинена 21.12.2018 на підставі повідомлення банку від 21.12.2018.
Згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження № 150763393 від 22.12.2018 обтяження за договором іпотеки від 13.12.2012 у виді заборони на нерухоме майно припинено 21.12.2018 на підставі повідомлення банку від 21.12.2018.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за ОСОБА_2 зареєстровано право власності від 07.12.2012 на житловий будинок загальною площею 66,3 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Домовленості про добровільний поділ майна, що є спільною власністю подружжя, між сторонами досягнуто не було.
Судом встановлено, що шлюб між сторонами зареєстровано в 2002 році, тому до вказаних правовідносин застосовується законодавство у тому числі, яке діяло на період укладення шлюбу.
Згідно із статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Відповідно до статті 28 цього ж Кодексу, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.
Відповідно до статті 29 КпШС України якщо подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.
Такі ж положення щодо визначення статусу майна, набутого подружжям за час шлюбу, передбачені й частиною1 ст. 60 Сімейного кодексу України (далі СК України), на підставі якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.(Постанова Верховного Суду України № 6-843цс17 від 24.05.2017, постанови Верховного Суду № 235/9895/15 від 06.02.2018, № 404/1515/16-ц від 05.04.2018 та постанова Великої Палати Верховного Суду № 372/504/17 від 21.11.2018).
Судом встановлено, що майно, яке являється предметом спору, було придбано у період шлюбу, а тому дане майно являється об`єктом спільної сумісної власності подружжя та придбане за спільні кошти в інтересах сім`ї.
Під час розгляду справи судом не встановлено, що спірний об`єкт придбаний за особисті кошти дружини чи чоловіка.
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
Відповідно до ст.66 СК України подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності.
Правовідносини щодо поділу спільного майна подружжя регулюються ст.69 СК України, відповідно до якої дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності.У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч ст. 65 СК інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.
Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
За вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Оскільки житловий будинок та земельна ділянка є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, то позивач і відповідач мають рівні частки в даному об`єкті.
Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин справи та доказів наданих суду, враховуючи відсутність заперечень відповідача проти позову, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, оскільки вони законні, обґрунтовані та доказово підтверджені матеріалами справи.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1102,21 грн. понесений нею при зверненні до суду.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 80, 81, 89, 141, 142, 200, 206, 259, 263-268, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 60, 65, 66, 69, 70, 71 Сімейного Кодексу України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 1102,21 грн. в рахунок відшкодування понесеного судового збору.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ,
Представник позивача: Компанієць Вячеслав Валерійович, що діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія ЛГ № 000030 від 03.04.2014, ордера на надання правничої (правової) допомоги серія ВВ № 1013468 від 06.07.2021, адреса: АДРЕСА_2 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , паспорт громадянина України серія НОМЕР_3 , виданий Білокуракинським РС УДМС України в Луганській області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга подається до Луганського апеляційного суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом тридцяти днів з дня його проголошення, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: О.С. Стеценко