ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7043/21 Справа № 203/3353/18 Суддя у 1-й інстанції - Католікян М. О. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.,

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2021 року та додаткове рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2021 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , треті особи: Адміністрація Центрального району Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шуваєва Олена Станіславівна, ОСОБА_6 , про визнання договорів дарування недійсними, визнання права спільної часткової власності, відшкодування збитків та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , треті особи: Адміністрація Центрального району Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шуваєва Олена Станіславівна, ОСОБА_6 , про визнання договорів дарування недійсними, визнання права спільної часткової власності, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що позивачці та її падчерці - ОСОБА_7 , належала квартира АДРЕСА_1 (2/3 та 1/3 частки відповідно). ОСОБА_2 доводиться позивачці племінником, сином рідної сестри позивачки - ОСОБА_8 . Останній мешкав у гуртожитку і кілька років поспіль переконував позивачку відчужити належну їй частину квартири на його користь. Внаслідок постійних вмовлянь та обману з боку племінника 29 серпня 2014 року позивачка подарувала йому належне їй майно. Після укладення договору дарування відповідач вселив у квартиру свою тяжко хвору матір та покинув її, поклавши тягар з її догляду на позивачку, став погрожувати позивачці виселенням. 22 лютого 2016 року ОСОБА_2 подарував спірне майно своїм дітям, намагаючись таким чином позбавити позивачку можливості повернути протиправно відчужене майно. Крім того, 17 жовтня 2017 року ОСОБА_7 подарувала належну їй 1/3 частину квартири ОСОБА_6 .

Ураховуючи викладене, позивачка просила суд визнати договори дарування від 29 серпня 2014 року та 10 березня 2016 року недійсними, визнати за нею права власності на 2/3 часток спірної квартири, відшкодувати збитки в розмірі вартості предмета дарування в сумі 363 846,00 грн. та моральну шкоду в сумі 50 000,00 грн.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2021 року вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідачі просять рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу позивачки - без задоволення.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Рішення суду першої інстанції не відповідає указаним вимогам закону.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції установлено, що позивачці, яка доводиться ОСОБА_2 рідною тіткою, належали 2/3 часток квартири АДРЕСА_1 . Решта квартири (1/3 частини) належала падчерці позивачки - ОСОБА_7 (т.1, а.с. 23-31).

18 січня 2012 року позивачка склала заповіт, яким заповіла усе належне їй майно ОСОБА_2 (т.1, а.с.127,128).

29 серпня 2014 року між позивачкою та ОСОБА_2 було укладено договір дарування, за яким останній прийняв у дар 2/3 частини спірної квартири. Договір був посвідчений П`ятою дніпропетровською державною нотаріальною конторою (номер у реєстрі - 5-412) (т.1, а.с.109).

10 березня 2016 року між ОСОБА_2 та його малолітніми дітьми ОСОБА_4 , ОСОБА_5 було укладено договір дарування, за яким останні прийняли у дар по 1/3 частині спірної квартири. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шуваєвою О.С. (номер у реєстрі - 254) (т.1, а.с.104,105,203,204).

17 жовтня 2017 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було укладено договір дарування, за яким останній прийняв у дар 1/3 частину спірної квартири. Договір був посвідчений Третьою дніпровською державною нотаріальною конторою (номер у реєстрі - 3-1040) (т.1, а.с.33,34).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування від 29 серпня 2014 року, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності та недоведеності, прийшовши до висновку, що укладаючи вказаний договір дарування, позивачка мала волю і усвідомлювала, який саме договір вона підписує та які наслідки такого підписання мають настати, що виключає можливість визнання цього правочину недійсним з підстав його фіктивності, удаваності, помилки чи введення в оману.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору дарування 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 , укладеного 29 серпня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого державним нотаріусом П`ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори Рівною О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 5-412.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на обман або помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14 зроблено висновок, що «обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю».

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18)). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18). Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

ОСОБА_1 обрала способом захисту своїх прав визнання договору дарування від 29 серпня 2014 року недійсним, посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_2 впродовж серпня 2014 року переконував її в тому, що він зможе захистити її та її власність за умови відчуження спірного майна на його користь, навмисно вводячи її в оману стосовно досягнення з ним згоди про збереження за нею довічно права проживання в спірній квартирі. Вмовляючи її передати спірну квартиру відповідачу ОСОБА_2 в дар, його мати ОСОБА_8 ручалась за виконання племінником на знак подяки будь-яких умов догляду і турботи, яких вона буде потребувати за її заявою. Тим самим, коли за станом здоров`я вона потребувала у своєму вразливому становищі стороннього догляду, племінник спонукав її укласти з ним договір, недобросовісно використавши її довіру до своєї сестри.

Судом апеляційної інстанції установлено та це підтверджується матеріалами справи, що позивачка ОСОБА_1 постійно з 1992 року проживає в спірній квартирі, яка є її єдиним житлом, утримує її - сплачує комунальні послуги.

Згідно довідок № 181 від 14 січня 2016 року (т.1 а.с.15) та № 472 від 28 січня 2016 року (т.1 а.с.201), тобто після укладення договору дарування від 29 серпня 2014 року, виданих КП "ЖГ Кіровського району" ДМР, позивачка ОСОБА_1 залишилась зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , інші зареєстровані особи відсутні.

Також, факт проживання позивачки за вказаною адресою підтверджується епікризом з історії хвороби № 1736/2014 де її адресою зазначена спірна адреса (т.1 а.с.16).

Крім того, за вказаною адресою на ім`я ОСОБА_1 було оформлено субсидію, що підтверджується повідомленнями про надання субсидій №055422 від 21 жовтня 2016 року, № 055422 від 08 вересня 2017 року, № 055422 від 02 листопада 2017 року (т.1 а.с.138-140).

Колегія суддів звертає увагу, що у матеріалах справи відсутні докази, які свідчать про наявність у ОСОБА_1 іншого нерухомого майна, отже спірне майно є її єдиним житлом, що свідчить про відсутність фактичної передачі обдарованому дарунку за оспорюваним договором дарування.

Тобто, після вчинення договору дарування, ОСОБА_1 залишилася проживати у спірній квартирі та зареєстрована за вказаною адресою.

В свою чергу, ОСОБА_2 за вказаною адресою з час укладення спірного договору дарування не зареєстрований та не проживає, що підтвердив він особисто в судовому в судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Фактична передача спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування не відбулася, позивачка продовжує проживати у спірній квартирі після укладання договору дарування та користуватися квартирою.

Матеріалами справи підтверджується відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником ОСОБА_1 обдаровуваному ОСОБА_2 та продовження проживання дарувальника ОСОБА_1 в спірній квартирі після укладення договору дарування і до теперішнього часу.

Верховний Суд України у постанові від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16 дійшов висновку, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які засвідчують існування помилки, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно мала місце і вона має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Так, у справі № 6-372цс16 предметом первісних позовних вимог є усунення перешкод у користуванні квартирою, а предметом зустрічних позовних вимог є визнання недійсним договору дарування квартири, укладеного 08 листопада 2004 року, та визнання права власності на квартиру. Залишаючи в силі рішення місцевого суду, Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року зазначив, що суд першої інстанції, установивши, що позивач за зустрічним позовом, як людина похилого віку, за станом здоров`я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погодився на передачу квартири, яка є його єдиним житлом та у якій він продовжував проживати після укладення договору дарування, у власність іншої особи лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між ним і відповідачем за зустрічним позовом, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним спірного договору дарування в порядку статті 229 ЦК України.

Встановивши, що ОСОБА_1 є особою похилого віку, якій на момент укладення оспорюваного договору виповнилося 67 років, у силу якого потребувала сторонньої допомоги, погодилася на передачу спірної квартири, яка є її єдиним житлом, у власність ОСОБА_2 лише за умови піклування про неї, забезпечення її допомогою, продовжує проживати у спірному приміщення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку висновку, що позивачка, укладаючи оспорюваний правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи цього правочину, прав та обов`язків сторін за цим договором.

Крім того, в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 підтвердив, що оскаржуваний правочин укладався з метою захистити ОСОБА_1 та її власність, також між ними досягнуто згоди щодо збереження за нею довічно права проживання в спірній квартирі. Однак, у подальшому, ОСОБА_2 уклав нотаріально посвідчені договори дарування щодо спірного житла зі своїми неповнолітніми дітьми.

Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що укладаючи вказаний договір дарування, позивачка мала волю і усвідомлювала, який саме договір вона підписує та які наслідки такого підписання мають настати, що виключає можливість визнання цього правочину недійсним з підстав його фіктивності, удаваності, помилки чи введення в оману.

Таким чином, встановивши вказані обставини у справі, враховуючи вік позивачки, наявність за життя у неї спірного житла, як єдиного, а також відсутність фактичної передачі квартири за оспорюваним договором обдарованому - відповідачу ОСОБА_2 та продовження позивачкою проживати у спірній квартирі після укладення договору дарування, вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 , укладеного 29 серпня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого державним нотаріусом П`ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори Рівною О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 5-412, підлягають задоволенню.

Встановивши наявність правових підстав для визнання недійсним договору дарування від 29 серпня 2014 року, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень запису № 6833265 про проведену 29 серпня 2014 року, на підставі рішення державного реєстратора - державного нотаріуса П`ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори Рівної О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 15459685, від 29 серпня 2014 року, державну реєстрацію права спільної часткової власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

За змістом статей 3, 15, 16 ЦК України правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Так, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 у справі № 925/1265/16).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (Близькі за змістом висновки викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц).

За змістом пункту 1 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі - Закон України № 1952) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до статті 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

У частині другій статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній до 16 січня 2020 року, яка діяла на час прийняття оскаржуваного рішення державного реєстратора) було унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Однак згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України № 1952 викладено у новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції (яка діяла на час ухвалення судом апеляційної інстанції оскарженої постанови у справі), на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Викладене свідчить, що з 16 січня 2020 року, тобто на час ухвалення оскаржуваної постанови, такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав, тому апеляційний суд помилково констатував необхідність застосування позивачем такого способу судового захисту, який в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати позивачеві відновлення порушеного права, а отже неспроможний надати особі ефективний захист її прав.

Водночас колегія суддів зазначає, що у пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству" унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" до набрання чинності цим Законом.

Отже, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України № 1952.

Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19 та від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 03 листопада 2021 року у справі № 761/16488/19.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним фіктивним договору дарування 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 , укладеного 10 березня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , від імені яких, як їх законний представник діяла ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шуваєвою О.С., зареєстрованого в реєстрі за № 254, колегія суддів виходить з наступного.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин першої та другої статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином.

Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний.

Про що викладений висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), а також у постановах Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі № 712/15231/17 (провадження № 61-42614цс18), від 27 жовтня 2021 у справі № 265/3689/20 (провадження № 61-5669св21).

Однак, колегія суддів враховує те, що позивачка ОСОБА_1 не є стороною оспорюваного договору дарування від 10 березня 2016 року.

Верховний Суд у постановах: від 14 лютого 2018 року у справі № 756/668/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 926/1172/18, від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18 зазначав, що відповідно до статей 15, 16 ЦК України підставою для захисту судом цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання або оспорення. Згідно зі статтями 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена однією зі сторін правочину або заінтересованою стороною, права яких були порушені укладенням спірного правочину. Позивач, реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, зобов`язаний довести в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує його права та законні інтереси. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Таким чином, ОСОБА_1 хоч і не є стороною оспорюваного договору, проте має право на оскарження зазначеного договору як заінтересована особа.

Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме підтвердити, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Водночас позивачка мала довести наявність фактичних обставин справи, з якими закон пов`язує визнання недійсним оспорюваного договору та довести порушення цими правочинами її прав та інтересів.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що позивачка не позбавлена права обрати належний та ефективний спосіб захисту порушеного свого права (віндикація) шляхом подання відповідного позову на підставі статтей 387 чи 388 ЦПК України, вважаючи, що вона була протиправно позбавлена належного їй майна.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За правилами, встановленими частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За приписами частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Способи захисту порушеного права визначено частиною другою статті 16 ЦК України, яка визначає, що такими способами можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

При цьому відповідно до частин першої, другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Аналіз приведених норм дає підстави дійти висновку про те, що до суду за захистом порушеного права може звернутися будь-яка особа, яка вважає, що її права, свободи чи інтереси порушено.

При цьому процес такого захисту у суді обмежено законодавцем принципом диспозитивності, згідно з яким захист здійснюється виключно у межах заявлених вимог, на підставі наданих доказів і з суворим дотримання приписів статті 16 ЦК України та статті 5 ЦПК України.

Крім того, стала судова практика визначає додатковий критерій належності обраного позивачем способу захисту порушеного права, згідно з яким такий спосіб має також бути ефективним, тобто таким, що тягне за собою настання для позивача реальних позитивних правових наслідків у вигляді повного або часткового поновлення порушеного права.

Як установлено судом, позивачка у справі звернулася до суду з вимогою про визнання недійсним правочину, за яким право власності перейшло від ОСОБА_2 до його малолітніх дітей.

Незважаючи на відповідність висунутої вимоги приписам статті 16 ЦК, вона не відповідає критерію ефективності.

Так, главою 29 ЦК України визначено такі способи захисту права власності як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) та усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).

ЦК України передбачені засади захисту права власності, зокрема право на витребування власником свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України) та від добросовісного набувача (стаття 388 ЦК України).

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Відповідні правові висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18).

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

При цьому право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (стаття 41 Конституції України).

З урахуванням наведеного позивачка не може бути позбавлена можливості на захист свого права на майно (легітимних і виправданих очікувань набути майно), а віндикація є способом захисту речового права, який спрямований на ефективне поновлення порушених прав на майно.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 643/10756/16-ц).

Ураховуючи відсутність правових підстав для визнання недійсним фіктивним договору дарування від 10 березня 2016 року, колегія суддів приходить до висновку про те, що позовна вимога про скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень записи про проведену на підставі цього договору державну реєстрацію набуття ОСОБА_4 і ОСОБА_5 права спільної власності у рівних частках по 1/3 на квартиру АДРЕСА_1 , не підлягає задоволенню як похідна від основної.

Що стосується позовних вимог про відшкодування збитків в розмірі вартості предмета дарування в сумі 363 846,00 грн. та моральної шкоди в сумі 50 000,00 грн., колегія суддів приходить до висновку, що такі вимоги є не доведеними та не підлягають задоволенню, оскільки не підтверджені належними доказами.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Разом з тим, у справі, що переглядається колегією суддів не встановлено причинний зв`язок між протиправними діями відповідача ОСОБА_2 і шкідливими наслідками протиправності такої поведінки, які спричинили такі збитки, а саме те, що відповідач починаючи з дня укладення договору дарування від 29 серпня 2014 року і на сьогоднішній день систематично незаконно чинить позивачці як власнику перешкоди у користуванні її квартирою.

За змістом статей 23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Тлумачення статей 11 та 1167 ЦК України дозволяє зробити висновок, що зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Разом з тим, всупереч вимог статей 12, 81 ЦПК України позивачка не довела належними та допустимими доказами протиправність поведінки з боку відповідача ОСОБА_2 .

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункт 4 частини першої статті 376 ЦПК України).

Згідно з частиною другою статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Ураховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне скасувати додаткове рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2021 року.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" № 14 від 18 грудня 2009 року, у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Керуючись ст. 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2021 року та додаткове рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2021 року - скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , треті особи: Адміністрація Центрального району Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шуваєва Олена Станіславівна, ОСОБА_6 , про визнання договорів дарування недійсними, визнання права спільної часткової власності, відшкодування збитків та моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати недійсним з моменту укладення Договір дарування 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 , укладений 29 серпня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом П`ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори Рівною Олександрою Володимирівною, зареєстрованого в реєстрі за № 5-412, та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень запис № 6833265 про проведену 29 серпня 2014 року, на підставі рішення державного реєстратора - державного нотаріуса П`ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори Рівної Олександри Володимирівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 15459685, від 29 серпня 2014 року, державну реєстрацію права спільної часткової власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог про: визнання недійсним фіктивним договору дарування 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 , укладеного 10 березня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , від імені яких, як їх законний представник діяла ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шуваєвою Оленою Станіславівною, зареєстрованого в реєстрі за № 254, і скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень записи про проведену на підставі цього договору державну реєстрацію набуття ОСОБА_4 і ОСОБА_5 права спільної власності у рівних частках по 1/3 на квартиру АДРЕСА_1 ; визнання за ОСОБА_1 права спільної власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 ; стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування збитків 363 846,00 грн. та моральної шкоди - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко