головуючий у суді І інстанції Орєхов О.І.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Зиль Т.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 6 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним,

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2018 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи її тим, що 18 листопада 2017 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 360 000 доларів США, що є еквівалентом 10 062 000 гривень за офіційним курсом НБУ, встановленим на дату звернення до суду. Зазначені обставини підтверджуються доданою до заяви, складеною відповідачем власноруч написаною розпискою від 18 листопада 2017 року, згідно якої відповідач зобов`язується повернути ОСОБА_2 позику в розмірі 360 000 доларів США у строк до 1 липня 2018 року. Вказана розписка отримана ОСОБА_2 , а грошові кошти в сумі 360 000 доларів США отримані ОСОБА_1 . Зазначена позика не була повернута у визначений у розписці строк, тому просила суд стягнути з позичальника на її користь 10 062 000 гривень заборгованості та до Державного бюджету України судові витрати в розмірі 8 810 гривень (а. с. 2-5 том 1).

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним, оскільки боргова розписка, на яку посилається відповідач, як підставу своїх первісних вимог, складена під тиском, із застосуванням психологічного тиску та з погрозами застосування насильства щодо позивача, при цьому жодних грошових коштів позивач за розпискою не отримувала, а відповідно договір позики є недійсним.

Тому, просила суд відмовити у задоволені первісного позову ОСОБА_2 до неї про стягнення 10 062 000 гривень та відповідно до ч. 3 ст. 215, ч. 1 ст. 231 ЦК України визнати недійсним договір позики на суму 360 000 доларів США, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а судові витрати покласти на відповідача (а. с. 53-57 том 1).

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 6 липня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за розпискою від 18 жовтня 2017 року у розмірі 10 062 000 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 8 810 гривень.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним відмовлено.

Не погоджуючись із указаним рішенням суду ОСОБА_1 звернулась до суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним.

В апеляційній скарзі не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачем за первісним позовом доведено наявність між сторонами правовідносин, що випливають з договору позики, зокрема з підстав наявності в позивача оригіналу розписки, підтвердження отримання коштів в борг поясненнями свідків, визнання факту складення розписки відповідачем. Проте суд залишив без належної правової оцінки обставини, на які посилалася відповідач, як на підставу своїх вимог і заперечень, про те, що розписка була складена та підписана ОСОБА_1 вимушено, під примусом та під загрозою насилля, кошти за розпискою ОСОБА_1 не отримувала, договір позики є фіктивним: не спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Зазначає, що судом не надано оцінки відсутності доказів щодо реальної можливості у позивача за первісним позовом надати відповідачу суму, еквівалентну 360 тис. доларів США, що складало більш ніж 10 млн. гривень, а у ОСОБА_1 як позичальника - повернути борг в зазначеному розмірі менше ніж через 9 місяців.

Також зазначає, що відповідно до довідки МСЕК сер. КИЕ-1 № 030363 від 15 березня 2002 року позивач за первісним позовом є інвалідом 2 групи, за висновком МСЕК про умови та характер праці також є непридатною до регулярної праці, а відповідно до довідок №№4222, 4223 від 6 серпня 2021 року та відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, ОСОБА_1 є фізичною особою - підприємцем та за період з 1 липня 2017 року до 1 липня 2018 року дохід ОСОБА_1 складав 446 291,70 гривень, через що відповідач не мала можливості виконати умови щодо повернення боргу у сумі, еквівалентній 360 тисяч доларів США.

Крім того вказує, що позивач за первісним позовом - позикодавець та відповідач - за первісним позовом - позичальник є сторонніми один для одного.

Наголошує на тому, що судом першої інстанції не отримано доказів щодо наявності підстав для укладення позивачем та відповідачем по справі договору позики на велику суму, щодо джерел надходження грошових коштів, які б могли забезпечити реальну можливість укладення договору позики між сторонами по справі, а саме: у позивача за первісним позовом надати позику у сумі, еквівалентній 360 тис. доларів США, а у відповідача за первісним позовом повернути її.

Зазначає, що за висновками експерта від 25 лютого 2021 року № КСЕ-19-20/36699 підпис та рукописний текст у борговій розписці виконаний відповідачем, проти чого відповідач не заперечувала, але зауважила, що складала розписку вимушено. Також у висновку зазначено, що діагностичних ознак, які б свідчили про виконання досліджуваного рукописного запису, що починається словами: « Розписка Я , ОСОБА_1 , ...» та закінчується словами: «... ОСОБА_1 18.10.2017» у борговій розписці від 18 жовтня 2017 року під впливом якихось збиваючих факторів (природного чи штучного характеру) або у незвичних умовах не виявлено. Одночасно експертом зазначається, що «їх відсутність ще не свідчить про те, що на процес письма не впливали якісь незначні внутрішні або зовнішні тимчасові збиваючи фактори, тому що наявність діагностичних ознак у почеркових об`єктах залежить як від ступеню впливу конкретної збиваючої причини, так і від індивідуальних психофізіологічних особливостей виконавця: ступеня розвитку його письмово-рухового навику та стійкості до дії збиваючих факторів. Таким чином, «вирішити питання «Чи виконано текст боргової розписки, датованої 18 листопада 2017 року, ОСОБА_1 у незвичайних умовах під впливом збиваючих факторів» - не виявилося можливим». Також за висновком експерта «у зв`язку з неможливістю встановити - належність об`єкта дослідження виключно до меж компетенції психологічної експертизи... неможливо відповісти на питання: «Чи виконано текст боргової розписки датованої 18 листопада 2017 року ОСОБА_1 під психологічним тиском чи у стані сильного хвилювання», «вирішити питання: «Чи перебувала ОСОБА_1 під час складання тексту боргової розписки датованої 18 жовтня 2017 року у незвичайному стані» - не виявилося можливим».

Звертає увагу, що висновкам експерту в цій частині суд оцінку не надав, що призвело до неправильного вирішення справи.

Також звертає увагу, що приймаючи матеріали від суду для проведення експертизи, експерт вийшов за межі своїх повноважень: не усунув протиріч щодо об`єкта дослідження - розписки. У питаннях, перерахованих в ухвалі суду, вказана дата розписки - 18 листопада 2017 року, а експерт досліджував розписку з іншою датою - 18 жовтня 2017 року.

Вказує, що зі змісту матеріалів судової справи, а саме, ухвали суду від 21 вересня 2020 року про призначення комплексної судової експертизи, висновку експерта від 25 лютого 2021 року № КСЕ-19-20/36699, вбачається, що оригінал розписки для дослідження експерту судом не надавався, тому що оригінал розписки був долучений до справи представником позивача за первісним позовом пізніше - лише 6 липня 2021 року, про що зазначено в протоколі судового засідання від 6 липня 2021 року.

Указує, що 24 грудня 2020 року до Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України прибув «представник ОСОБА_2 - адвокат Нестеренко Євгенія Петрівна… який надав тимчасовий (безперешкодний) доступ до об`єкту дослідження - оригіналу боргової розписки датованої 18 жовтня 2017 року», про що зазначено у висновку експерта (арк. 3 з 24 висновку)

Таким чином, проведення експертизи об`єкта - оригіналу розписки від 18 жовтня 2017 року, який судом експерту не надавався, відбулося з порушеннями порядку, передбаченого законодавством; відповідність розписки, яка досліджувалася експертом оригіналу розписки, долученої до матеріалів справи, судом не встановлювалася, внаслідок чого висновок експерта не може вважатися достовірним доказом, на підставі якого можна встановити дійсні обставини справи.

Вказує, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтував свої висновки також показаннями свідків про те, що вони нібито були присутні в момент отримання нею коштів за розпискою від позивача за первісним позовом, тому поставили свої підписи внизу листа, на якому ця розписка викладена, однак, саму розписку складала ОСОБА_1 , зміст якої закінчується підписом ОСОБА_1 .. При складанні цієї розписки позивач за первісним позовом не була присутня, а свідки були тими особами, які змусили відповідача під загрозою насильства написати розписку про взяття грошей від позивача за первісним позовом.

Наголошує на тому, що підписи свідків на розписці були зроблені без присутності відповідача, про що свідчить різниця в почерках, якими виконано текст розписки і прізвища, підписи свідків. Однак суд цій обставині належної оцінки не дав і зробив помилкові висновки, посилаючись на показання свідків.

Також наголошує на тому, що приймаючи до уваги показання свідків, суд першої інстанції в рішенні не зазначив докази, які свідчили про те, що особи, які були допитані судом в якості свідків, є особами, які підписали розписку, яку складала відповідач. Зокрема, в розписці, крім підписів, прізвищ та ініціалів, немає даних, які дозволяли б ідентифікувати осіб, які підписали розписку в якості свідків.

Звертає увагу суду на те, що зі змісту розписки від 18 жовтня 2017 року лише вбачається, що відповідач отримала від позивача за первісним позовом кошти в розмірі, еквівалентному 360 тис. доларів США, та зобов`язалася їх повернути. Однак, про те, що позивач за первісним позовом надала відповідачу кошти, у тому числі на виконання саме договору позики, а не іншого правочину; про дату надання позивачем за первісним позовом відповідачу коштів та дату отримання відповідачем коштів від позивача за первісним позовом; про місце складання розписки та місце отримання коштів, в розписці не зазначено.

За таких умов вважає, що розписка від 18 жовтня 2017 року, як документ, який «видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору» не містить умов, які властиві договору позики та свідчать як про умови його укладання, так і про укладання договору взагалі, значеним обставинам суд першої інстанції оцінки не дав, внаслідок чого зробиввисновки, які не відповідають обставинам справи.

Зазначає, що приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд погодився з розрахунком суми боргу, зробленим позивачем, за яким для розрахунку боргу в іноземній валюті України враховувався офіційний курс долара США, встановлений Нацбанком України на день подання позову, - 27,95 грн, внаслідок чого сума боргу склала 10 062 000 грн. При цьому суд не взяв до уваги те, що відповідно до частини другої статті 533 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок ї визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Тобто, враховуючи офіційний курс на день прийняття рішення (6 липня 2021 року) - 27,2904 грн, сума боргу повинна була складати - 9 824 544 грн, що на 237 456 грн (еквівалентно 8 701 дол. США) менше суми боргу, вказаної у рішенні суду.

Вказує, що за таких обставин рішення суду першої інстанції не відповідає також статті 533 Цивільного кодексу України.

29 жовтня 2021 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Нестеренко Є.П., в якому представник просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що підписуючи розписку, ОСОБА_1 підтвердила факт передачі коштів у борг, оскільки отримання коштів передує складанню розписки.

Заперечує проти доводів ОСОБА_1 про те, що розписка складена нею під тиском, оскільки в ході судового розгляду стороною відповідача не надано жодних доказів на підтвердження таких обставин. В матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо звернення відповідача з цього приводу до правоохоронних органів, які б свідчили, що відповідач зверталась із відповідною заявою з причин укладення його під тиском, погрозою, тощо, тобто під впливом насильства або під впливом тяжкої обставини.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази того, що свідки, які були присутні під час підписання розписки ОСОБА_1 погрожували їй насильницьким способом та спонукали підписати вказану розписку, оскільки доказів звернення відповідача з цього приводу до правоохоронних органів також не надано.

Звертає увагу, що ОСОБА_2 очолює будівельну компанію «Пателі Лізинг», яка перебуває на ринку понад 30-ть років. Компанія працювала у складі міста Києва під супроводом Управління житлового забезпечення та КП «Житло-Інвест» та здійснила будівництво 10-ти багатоповерхових будинків. Крім того, напередодні передачі ОСОБА_1 позики - коштів у розмірі 360 тис. доларів США, ОСОБА_2 здійснила операцію із продажу нежитлового приміщення, оформлену договором від 15 липня 2017 року. За вказаним договором ринкова вартість відчужуваного об`єкту нерухомого майна становить 4286663,40 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач є особою з інвалідністю, а тому не мала змоги надати кошти у борг, вважає безпідставними.

Звертає увагу, що після одержання позики, ОСОБА_1 майже одразу придбала дорогий автомобіль, вартістю 30000 доларів США, що підтверджується витягом із сайту МВС, щодо транспортного засобу ОСОБА_1 .

Зазначає, що ОСОБА_1 за тиждень до спливу строку звернення позики (1 липня 2018 року) почала відчужувати все її майно, а саме:

- земельну ділянку за кадастровим номером 0:01:002:0955;

- квартиру (9/10 відчужено) за номером АДРЕСА_1 );

- земельну ділянку за кадастровим номером :02:008:0065;

- земельну ділянку за кадастровим номером :05:008:0050;

Тобто, дані обставини дають можливість дійти висновку, що ОСОБА_1 , усвідомлюючи настання наслідків із невиконання розписки, почала відчужувати своє майно.

Звертає увагу, що Київським апеляційним судом в ухвалі від 31 жовтня 2019 року під час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу про призначення експертизи у даній справі, відхилено доводи ОСОБА_1 щодо незаконності ухвали в частині зобов`язання експерта проводити огляд оригіналу боргової розписки в присутності власника документу ОСОБА_2 , оскільки Закон України «Про судову експертизу» передбачає можливість присутності учасників процесу під час проведення судової експертизи задля забезпечення незалежності судового експерта та правильності його висновку. Апеляційний суд також зазначив про можливість огляду об`єкту дослідження у присутності сторін у справі, що передбачено також Науково-методичними рекомендаціями з тань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженими Наказом Міністерства юстиції України №53/5 від 08 жовтня 1998 року в редакції наказу Міністерства юстиції України №1950/5 від 26 грудня 2012 року.

Щодо посилань відповідача на неправильний розрахунок суми стягнення заборгованості з тих підстав, що необхідно рахувати заборгованість по курсу НБУ на день винесення рішення по справі, заперечує, оскільки на момент звернення до суду кошти ОСОБА_1 повернуті позивачу не були, ОСОБА_2 розраховано заборгованість у розмірі 360 000 доларів США саме за офіційним курсом НБУ, встановленим на дату звернення до суду, що є еквівалентом 10 130 400 гривень.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Литвин С.Г. підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити з підстав, зазначених у ній.

Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Квітін Р.В. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції були належним чином встановлені та оцінені усі обставини справи, відтак підстави для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 18 жовтня 2017 року ОСОБА_1 написала розписку, згідно з якою отримала від ОСОБА_2 суму в гривнях, що еквівалентно 360 000 доларів США, які зобов`язалася повернути до 1 липня 2018 року, у підтвердження чого до матеріалів справи надано оригінал відповідної розписки (а.с. 30,Т.4).

Встановлено також, що у визначений у розписці строк до 1 липня 2018 року відповідач ОСОБА_1 кошти не повернула.

ОСОБА_1 не заперечує факт написання розписки, проте указує, що розписка написана нею під тиском, та заперечує сам факт отримання зазначеної суми коштів в борг.

Суд першої інстанції задовольняючи первісний позов вважав встановленими та доведеними обставини складання власноручно розписки відповідачем та отримання останньою грошових коштів від позивача ОСОБА_2 , неповернення цих коштів, внаслідок чого наявні підстави для стягнення коштів у судовому порядку.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність обставин, які згідно із ч. 1 ст. 231 ЦПК України є підставою для визнання правочину недійсним.

За змістом статті 203 ЦК Українизміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статті 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною третьою цієї статті передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини першої статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Під насильством необхідно розуміти фізичний чи психічний тиск з боку другої сторони або іншої особи з метою спонукати вчинити ті дії, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань. Насильство може мати будь-які прояви: фізичне насильство (катування, биття, заподіяння болі); психічне насильство (залякування, загроза вбивством, заподіянням тілесних ушкоджень самій особі або її близьким); насильство дією (викрадення дитини, пошкодження майна особи).

Для визнання правочину недійсним позивач має довести такі обставини: факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; вчинення правочину проти своєї справжньої волі; наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства, судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так й іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна.

Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом насильства, не обов`язково, щоб контрагент особисто здійснював насильство. Необхідно лише, щоб він знав про факт насильства і використав це на свою користь для примушення особи до вчинення правочину.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 601/1083/16 (провадження № 61-1182св20).

У разі вчинення правочину під впливом насильства формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього фактора - фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 484/3809/16 (провадження № 61-36524св18).

Для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин.

На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі № 299/1523/16-ц (провадження № 61-6131св20).

Аналіз зазначених норм права та релевантної судової практики дозволяє зробити висновок про те, що для визнання правочину недійсним із застосуванням правового механізму, передбаченого положеннями статті 231 ЦК України, необхідним є наявність у їх сукупності таких факторів як сам факт застосування до потерпілої сторони правочину фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи, що свідчить про вчинення правочину проти справжньої волі, а також наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. Сам факт вчинення фізичного чи психологічного тиску для укладення правочину повинен мати місце на момент його вчинення.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Крім того, відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК Україниі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

Відмовляючи у задоволені зустрічного позову, суд першої інстанції оцінив належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, показів свідків у взаємному зв`язку та у сукупності з доводами сторін, встановленими фактичними обставинами справи, про що навів відповідні мотиви, та дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю.

Судом не встановлено, а матеріали справи не містять беззаперечних доказів на підтвердження того, що мало місце застосування до позивача ОСОБА_1 фізичного чи психічного тиску зі сторони відповідача ОСОБА_2 чи інших осіб, яке б вплинуло на її справжню волю саме при написанні розписки, а також не встановлено наявність причинного зв`язку між фізичним або психічним тиском і вчиненням спірного правочину.

В матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо звернення позичальника з цього приводу до правоохоронних органів, які б свідчили, що ОСОБА_1 зверталась із відповідною заявою з причин укладення його під тиском, погрозою, тощо, тобто під впливом насильства або під впливом тяжкої обставини.

ОСОБА_1 безпідставно вказує, що судом першої інстанції не надано оцінки висновку комплексної експертизи, оскільки у наведеному висновку відсутні заключення, які беззаперечно підтверджують складення позичальником розписки під тиском чи внаслідок погроз.

Відповідно до висновку ТОВ «Центр судових експертиз Альтернатива» № 20/19 від 7 березня 2019 року діагностичні почеркові ознаки, які б свідчили про виконання рукописного тексту боргової розписки від імені ОСОБА_1 від 18 жовтня 2017 року у надзвичайних умовах (зокрема у надзвичайному психофізіологічному стані виконавця), у даній рукописній розписці відсутні.

Крім того, в матеріалах справи і відсутні докази того, що свідки, які були присутні під час підписання розписки ОСОБА_1 погрожували їй насильницьким способом та спонукали підписати вказану розписку, оскільки доказів цього не надано.

Судом першої інстанції надано оцінку показам свідків, що були присутні під час складення оспорюваної розписки, які не підтвердили застосування психологічного чи фізичного тиску на позичальника. ОСОБА_1 , в свою чергу не ставила питання про заслуховування інших свідків, які могли б надати покази у спростування показів свідків іншої сторони.

Доводи про те, що підписи свідків на розписці були зроблені без присутності відповідача, різними почерками, не спростовує самого факту, визнаного позичальником щодо складення розписки за участі свідків.

Також безпідставними є доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції в рішенні не зазначив докази, які свідчили про те, що особи, які були допитані судом в якості свідків, є особами, які підписали розписку, яку складала відповідач, ураховуючи те, що в розписці, крім підписів, прізвищ та ініціалів, немає даних, які дозволяли б ідентифікувати осіб, які підписали розписку в якості свідків. Однак самі свідки цю обставину визнали, підтвердили свою участь у події, а ОСОБА_1 не навела доказів у спростування обставини, що свідки, які викликались до суду для надання пояснень, не були присутні під час складення розписки.

Доводи апеляційної скарги про те, що експертом досліджувалась розписка, складена 18 жовтня 2017 року, в той час як судом в ухвалі про призначення експертизи було поставлене питання щодо дослідження розписки від 18 листопада 2017 року, також не можуть бути прийняті до уваги, оскільки експертами досліджувалась розписка, яка була складена саме 18 жовтня 2017 року та надана експерту, яка саме і є предметом спору. Доказів наявності двох розписок з різними датами, які укладені між тими ж сторонами, що потребувало б надання окремої оцінки судом кожній із розписок, ні з позовом, ні з апеляційною скаргою ОСОБА_1 не надано.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що розписка від 18 жовтня 2017 року в силу статті 204 Цивільного кодексу України є дійсною.

Не можуть бути прийняті до уваги також доводи про фіктивність складеної розписки, оскільки таких підстав у зустрічному позові у суді першої інстанції не було заявлено.

Відповідно до ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Так, підстави для визнання правочину фіктивним передбачено іншою нормою цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Тобто, законом визначено, що фіктивний правочин є оспорюваним, а не нікчемним, тому він не може бути визнаний судом фіктивним без звернення сторони такого правочину з відповідним позовом до суду.

Відсутні також підстави для застосування принципу jura novit curia («суд знає закони»), а саме обрання судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є заявлені правовідносини, оскільки суд не має права змінювати предмет позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Крім того, жодних обставин, за яких підтверджено перебування сторін у зобов`язальних правовідносинах, які мають ознаки фіктивності, матеріали цієї справи також не містять.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах: від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17).

Також не були предметом перевірки судом першої інстанції обставини щодо реальної можливості у позивача за первісним позовом надати відповідачу суму, еквівалентну 360 тис. доларів США, що складало більш ніж 10 млн. гривень, а у ОСОБА_1 як позичальника - повернути борг в зазначеному розмірі менше ніж через 9 місяців, оскільки такі заперечення не заявлялись у суді першої інстанції.

Відповідно до положень ч. 5-7 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Разом з тим, наведені в апеляційній скарзі заперечення ОСОБА_1 щодо недоведеності реальної можливості у позивача за первісним позовом надати відповідачу указану в розписці суму, були спростовані у відзиві на апеляційну скаргу стороною позивача.

Вирішуючи спір в частині первісних вимог позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо наявності підстав для його задоволення.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, які були правильно враховані судом першої інстанції.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, виходив із того, що письмова форма договору позики внаслідок її реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику.

Оригінал боргової розписки було надано суду позивачем за первісним позовом ОСОБА_2 , що доводить виконання ОСОБА_2 та невиконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань.

Отже, на виконання правочину однією із сторін було передано грошові кошти. Будь-яких доказів, що ОСОБА_2 чи інші особи вчиняли будь-який тиск на ОСОБА_1 з метою примусити її укласти спірний правочин, суду надано не було.

Не знайшли свого підтвердження також доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що розписка складена нею під погрозою, оскільки в ході судового розгляду стороною відповідача не надано жодних доказів на підтвердження таких обставин.

ОСОБА_1 не надано доказів, які свідчать, що розписка була складена на виконання інших зобов`язань, відмінних від зобов`язань з повернення позики. Таким чином, суд апеляційної інстанції встановив справжню правову природу укладеного між сторонами договору та дійшов правильних висновків про укладення договору позики між сторонами.

Не можуть бути також враховані доводи апеляційної скарги про те, що висновки експерта отримані з порушенням порядку, оскільки такі доводи були предметом дослідження судом апеляційної інстанції під час перевірки апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу суду першої інстанції про призначення комплексної експертизи в даній справі.

Київським апеляційним судом в ухвалі від 31 жовтня 2019 року під час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу про призначення експертизи в даній справі, відхилено доводи ОСОБА_1 щодо незаконності ухвали в частині зобов`язання експерта проводити огляд оригіналу боргової розписки в присутності власника документу ОСОБА_2 , оскільки Закон України «Про судову експертизу» передбачає можливість присутності учасників процесу під час проведення судової експертизи задля забезпечення незалежності судового експерта та правильності його висновку. Апеляційний суд також зазначив, що можливість огляду об`єкта дослідження у присутності сторін у справі передбачена також Науково-методичними рекомендаціями з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженими Наказом Міністерства юстиції України №53/5 від 8 жовтня 1998 року в редакції Наказу Міністерства юстиції України №1950/5 від 26 грудня 2012 року.

Таким чином, посилання ОСОБА_1 на те, що висновки експерта отримані з порушенням порядку, у зв`язку із присутністю власника документу ОСОБА_2 під час проведення експертизи, не можуть бути визнані обґрунтованими, оскільки такі доводи вже були предметом апеляційної перевірки.

Щодо посилань ОСОБА_1 на неправильний розрахунок суми стягнення заборгованості, оскільки на її думку необхідно рахувати заборгованість по курсу НБУ на день винесення рішення по справі, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

ОСОБА_1 має заборгованість перед ОСОБА_2 у розмірі 360 000 доларів США.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № '85/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Положеннями ч. 1 ст. 526 указаного Кодексу передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як убачається із змісту розписки, термін виконання зобов`язань, а саме термін платежу, сторонами встановлено до 01 липня 2018 року. Несплата платежу до встановленої дати стала підставою для звернення з вимогою про стягнення указаної суми в судовому порядку, що є новою датою платежу від дня пред`явлення вимоги, що кореспондується як із нормою матеріального права (ч. 2 ст. 530 ЦК України), так і процесуальною нормою (п.1, ч. 1 ст. 176 ЦПК України). Так, у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується. Відтак, позивачем правомірно заявлено суму у гривні за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день звернення з позовом.

Враховуючи, що на момент звернення до суду кошти ОСОБА_1 повернуті позивачу за первісним позовом не були, ОСОБА_2 розраховано заборгованість у розмірі 360 000 доларів США саме за офіційним курсом НБУ, встановленого на дату звернення до суду, що є еквівалентом 10 062 000 грн.

Правових підстав для здійснення розрахунку грошового еквівалента у гривні на час вирішення спору судом ОСОБА_1 не вказано.

Розглядаючи позов, суд першої інстанцій повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи.

Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно зі статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 6 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба