Номер провадження: 22-ц/813/7468/21
Номер справи місцевого суду: 495/7914/14-ц
Головуючий у першій інстанції Прийомова О. Ю.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.12.2021 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи: 495/7914/14-ц

Номер провадження: 22-ц/813/7468/21

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя доповідач),

суддів Князюка О.В., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання Рибачук О.І.,

учасники справи:

- позивач Приватне підприємство «Ніка-2»,

- відповідач ОСОБА_1 ,

- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Макогончук Наталя Вікторівна,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою Приватного підприємства «Ніка-2» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, зустрічним позовом ОСОБА_1 до приватного підприємства «Ніка-2», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Макогончук Наталя Вікторівна, про визнання договору недійсним, за апеляційною скаргою Приватного підприємства «Ніка-2» та апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, ухвалене у складі судді Прийомової О.Ю. о 12 годині 59 хвилині 09 лютого 2021 року, повний текст рішення складений 19 лютого 2021 року,

встановив:

2. Описова частина

2.1 Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2014 року Приватне підприємство «Ніка-2» звернулось до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з вищезазначеним позовом, в якому просить: 1) поновити строк на звернення до суду з даним позовом; 2) стягнути з ОСОБА_1 на користь ПП «Ніка-2» заборгованість за договором оренди від 24.04.2008 року у сумі - 120 000 грн.; 3) стягнути з ОСОБА_1 на користь ПП «Ніка-2» заборгованість за реалізовані путівки на суму - 1 027 150 грн..

Приватне підприємство «Ніка-2» обґрунтовує свої вимоги тим, що 24.04.2008 року між сторонами було укладено Договір оренди частини комплексу будівель та споруд.

Між тим, починаючи з 2009 року відповідач не проводить оплату орендної плати.

Крім того, у 2008 році сторони дійшли усної домовленості, згідно якої відповідач зобов`язався бути представником позивача на території Російської Федерації з розповсюдження путівок на відпочинок на базі відпочинку «Ніка-2», що належить позивачу.

На протязі 2008-2012 років відповідачем здійснювалась реалізація путівок, але кошти на користь позивача не надходили.

Невиконання відповідачем зобов`язань по укладеному договору та усній домовленості зумовило звернення ПП «Ніка-2» до суду із даним позовом (Т. 1, а. с. 2 - 4).

2.2 Короткий зміст судових рішень у справі

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.12.2014 року задоволено вищевказану позовну заяву Приватного підприємства «Ніка-2» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Поновлено Приватному підприємству «Ніка-2» строк на звернення до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Приватного підприємства «Ніка-2»: - заборгованість за договором оренди № 1135 від 24.04.2008 року в розмірі - 120 000 гривень; - заборгованість за реалізовані путівки у розмірі - 1 027 150 грн.; - сплачений судовий збір за розгляд позовної заяви у розмірі - 3 654 грн. (Т. 1, а. с. 71 - 76).

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 10.02.2015 року апеляційну скаргу ПП «Ніка-2» відхиллено. Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.12.2014 року залишено без змін (Т. 1, а. с. 96 - 98).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.04.2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв ОСОБА_2 , задоволено. Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 03.12.2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 10.02.2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

2.3 Позиція відповідача при новому розгляді справи в суді першої інстанції

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просить договір оренди частини комплексу будівель і споруд від 24.04.2008 року визнати недійсним.

У зустрічному позові ОСОБА_1 , з посиланням на виниклі між сторонами усні домовленості щодо прийняття дольової участі у курортно-готельному бізнесі, стверджував про передачу директору ПП «Ніка-2» ОСОБА_3 грошових коштів в іноземній валюті у розмірі - 330 000 доларів США на користь ПП «Ніка 2», що перевищувало суму домовленостей на - 30 000 доларів США.

Разом з тим, вказав, що кошти вкладались у будівництво нового готельного корпусу на території бази відпочинку ПП «Ніка-2», з метою передачі у власність позивача в подальшому Ѕ частини новозбудованого готельного корпусу.

За твердженням ОСОБА_1 у квітні 2007 року зазначений готельний корпус було побудовано, але подружжя ОСОБА_4 просило його почекати до введення готельного корпусу в експлуатацію та запропонували підписати замість договору відчуження договір оренди, посилаючись на тимчасові труднощі в переоформленні права власності. Запевнили його про формальний і фіктивний характер договору оренди, а також про необхідність його укладання для усунення труднощів в переоформленні права власності на Ѕ частину готельного корпусу «1Е» на громадянина РФ ОСОБА_1 ..

Таким чином, вважає договір оренди частини комплексу будівель і споруд від 24.04.2008 року фіктивним правочином, вчиненим без наміру створення правових наслідків, обумовлених ним.

Вказує, що частина комплексу будівель і споруд не була передана орендодавцем орендарю у встановлені строки. ОСОБА_1 у жодному випадку не експлуатував частину комплексу будівель і споруд, а тому не сплачував орендну плату, жодного авансу не вносив, комунальні послуги, рахунки за користування телефонним зв`язком, та не страхував майно.

ПП «Ніка-2», будучи орендодавцем за договором оренди, фактично самостійно здійснювало експлуатацію частини комплексу будівель та споруд.

ОСОБА_1 не мав наміру орендувати частину комплексу будівель і споруд, а відповідачем не надано заяву ОСОБА_1 до ПП «Ніка-2» про бажання орендувати вказаний комплекс будівель і споруд.

Вказує на недійсність правочину і з підстав того, що він складений за письмовою згодою лише чоловіка представника орендодавця, в той час як учасниками ПП «Ніка-2» є три особи (Т. 2, а. с. 12 - 15).

28 вересня 2016 року від представника відповідача надійшла заява про застосування позовної давності, оскільки позивач у своїх позовних вимогах просить стягнути з відповідача суму заборгованості за договором оренди від 24 квітня 2008 року, який був розірваний у 2012 році.

Жодного доказу поважності причин пропуску строку позовної давності ПП "Ніка-2" не надав, тому просить суд відмовити позивачу у позові про стягнення заборгованості (Т. 2, а. с. 124 - 125).

2.4 Позиція позивача за первісним позовом щодо доводів зустрічної позовної заяви

У своїх письмових запереченнях від 12.07.2016 року представник ПП «Ніка-2», вказав, що приєднана первісним відповідачем розписка свідчить тільки про намір сторін щодо кредитних відносин, а не внесення коштів на користь ПП «Ніка-2», що загалом виключає існування останніх.

За твердженнями ПП «Ніка-2» у 2008 році ОСОБА_1 у зв`язку із самоусуненням від кредитних відносин та фактичного введення ПП «Ніка-2» в скрутне становище, запропонував в якості компенсації укласти договір оренди, а також забезпечити реалізацію путівок ПП «Ніка-2» на території РФ.

ПП «Ніка-2» вважає, що договір оренди укладався у відповідності до ст. ст. 6, 627, 628, 759-786 ЦК України, сторони узгодили свої правовідносини в об`ємі, визначеному законодавством України.

Вказує, що відповідач наполягає на фіктивності правочину, при цьому не наводить доказів відсутності наміру створення правових наслідків, а більше того фактично приступив до використання орендованого майна та надавав послуги з відпочинку зацікавленим особам.

В матеріалах справи містяться путівки, які були реалізовані ОСОБА_1 на території РФ. При цьому, останній не надає жодних заперечень, що вони реалізовувались останнім та ним були отримані.

Форма реалізованих відповідачем на території РФ путівок не передбачала умов отримання коштів ОСОБА_1 за їх реалізацію, а тільки їх розповсюдження.

За вказаних обставин, представник ПП «Ніка-2» просить відмовити у зустрічному позові ОСОБА_1 повністю (Т. 2, а. с. 108 - 110).

2.5 Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 лютого 2021 року відмовлено у задоволенні первісних позовних вимог Приватного підприємства «Ніка-2» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до приватного підприємства «Ніка-2», третя особа - приватний нотаріус Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Макогончук Н.В., про визнання договору недійсним.

Рішення мотивоване тим, що жодних доказів того, що станом на момент звернення до суду з позовом договірні правовідносини сторін припинились матеріали справи не містять.

Позивач звернувся до суду з відповідним позовом 23.10.2014 року, тобто вже з пропуском строку позовної давності.

Таким чином, суд відмовляє в частині стягнення орендної плати за строком позовної давності, з огляду на обґрунтованість позовних вимог в цій частині.

За таких обставин, оскільки договір оренди між сторонами був укладений у відповідності до вимог чинного законодавства, у письмовій формі та посвідчений нотаріально, своїми підписами учасники правочину скріпили волю у зобов`язальних правовідносинах, з яких обов`язковою умовою є внесення орендної плати, виходячи з того, що правочином зафіксовано внесення авансу плати за один, перший рік строку оренди, що має бути зарахований до загальної суми плати за весь строк оренди, то виходячи з вказаного та тверджень позивача, що сторони дійшли згоди про припинення їх договірних правовідносини на початку 2013 року, з врахуванням обумовленого сторонами розміру орендної плати, суд дійшов висновку про правомірність стягнення з відповідача, у зв`язку із його не спростуванням невнесень будь-якої плати за вказаним договором, заборгованості з орендної плати на суму - 120 000 грн.

Проте, в цій частині як вже наводилось вище суд відмовив у стягненні заборгованості з орендної плати у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Стосовно позовних вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ПП «Ніка-2» за реалізовані путівки, то в цій частині суд прийшов до висновку про відмову в задоволені вказаних вимог у зв`язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю.

Позивачем не доведено укладання будь-яких правочинів з реалізації путівок, відсутні докази існування істотних умов такого договору, їх порушення відповідачем та як наслідок факту виникнення за відповідачем заборгованості.

ОСОБА_1 жодним чином не доведено, що воля сторін в договорі оренди від 24.04.2008 року спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, а саме - на подальше оформлення права власності половини корпусу 1Е за ОСОБА_1 ..

Більш того, договір оренди укладався набагато раніше, ніж оформлювалась розписка-зобов`язання від 13.09.2006 року.

Таким чином, договір оренди частини комплексу будівель і споруд від 24.04.2008 року неможливо визнати недійсним, оскільки відповідачем не доведено факту виникнення прав та обов`язків за наданою розпискою (Т. 3, а. с. 204 - 217).

2.6 Короткий зміст вимог апеляційної скарги Приватного підприємства «Ніка-2»

В апеляційній скарзі Приватне підприємство «Ніка-2» просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог ПП «Ніка-2». Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити первісні позовні вимоги.

2.7 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, недоведені обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, висновки суду, що викладені в рішенні суду, не відповідають обставинам справи. Рішення суду першої інстанції ухвалене з порушення норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт зазначає, що: 1) судом першої інстанції безпідставно було застосовано наслідки пропуску строку позовної давності до вимог зі стягнення орендної плати у сумі 120 000,00 грн.; 2) суд першої інстанції не надав оцінку факту отримання коштів відповідачем без належних правових підстав, що в свою чергу свідчить про збереження майна «ПП «Ніка-2», у вигляді коштів за реалізацію путівок, без достатніх правових підстав (Т. 3, а. с. 227 - 231).

2.8 Короткий зміст вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі адвокат Оськін Максим Дмитрович, діючий від імені ОСОБА_1 , просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 . Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити зустрічні позовні вимоги.

2.9 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, недоведені обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, висновки суду, що викладені в рішенні суду, не відповідають обставинам справи. Рішення суду першої інстанції ухвалене з порушення норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт зазначає, що: 1) судом першої інстанції не встановлено, а матеріали справи не містять підтвердження сплати орендної плати орендарем ОСОБА_1 , використання орендованого майна ОСОБА_1 за призначенням, страхування майна орендарем, сплати податків орендарем за орендоване майно та землю, сплати комунальних послуг та інше; 2) безпідставними є висновки суду щодо встановлення факту укладення спірного договору оренди у відповідності до вимог чинного законодавства. Вказане підлягає виключенню з мотивувальної частини рішення (Т. 3, а. с. 241 - 244).

2.10 Узагальнені доводи сторін в апеляційному суді

Приватне підприємство «Ніка-2», ОСОБА_1 не скористались правом надання відзивів на апеляційні скарги. Відзиви на апеляційні скарги не надійшли.

2.11 Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05.04.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного підприємства «Ніка-2» та апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 лютого 2021 року (Т. 4, а. с. 10 - 10 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05.04.2021 року призначено справу до розгляду у приміщенні Одеського апеляційного суду (Т. 4, а. с. 11).

У судовому засіданні ОСОБА_2 , діючий від імені ОСОБА_1 , апеляційну скаргу Приватного підприємства «Ніка-2» просив залишити без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, неодноразове призначення справи до розгляду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому її розгляді, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, думку учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, про можливість розгляду справи за відсутності її інших учасників, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

Письмовий договір між сторонами щодо реалізації путівок відсутній.

3. Мотивувальна частина

3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача обговоривши доводи апеляційних скарг, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянти посилаються в апеляційних скаргах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Приватного підприємства «Ніка-2» підлягає задоволенню частково. Апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

24 квітня 2008 року між Приватним підприємством «Ніка-2», в особі директора підприємства Сажиної Світлани, з однієї сторони, та ОСОБА_1 , громадянином Російської Федерації, з іншої сторони, був укладений договір оренди частини комплексу будівель і споруд, який був посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Макогончук Н.В..

За умовами договору, орендодавець ПП «Ніка-2» передав в оренду, а орендар ОСОБА_1 прийняв в оренду 18/100 частин комплексу будівель і споруд № 55 , загальною площею - 527,1 кв. м., що знаходиться за адресою - Шабівська сільська рада Білгород-Дністровського району Одеської області, база відпочинку «Ніка-2», і розташовується на земельній ділянці, площею 3 386 кв. м., для експлуатації протягом строку на та умовах, встановлених цим договором.

Згідно п. 11 Договору оренди, частина комплексу будівель і споруд передається в оренду строком - на 10 років з 01.06.2008 року по 31.05.2018 року, з правом пролонгації договору.

У відповідності до п. 12 Договору, за домовленістю сторін за користування частиною комплексу будівель і споруд орендар має сплачувати готівкою орендну плату в розмірі - 30 000 грн. на рік. Загальна сума плати за оренду за весь строк дії договору складає - 300 000 грн..

За умовами договору, при укладанні та підписанні цього договору, орендар сплатив, а орендодавець отримав плату за один, перший рік строку оренди (п. 13 договору). Ця сума є авансом і зараховується до загальної суми плати за оренду на весь строк дії цього договору.

Плата за оренду має вноситись орендарем щороку до 01 червня кожного року.

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК ).

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції.

3.4 Мотиви прийняття/відхилення аргументів, викладених в апеляційних скаргах

24 квітня 2008 року між Приватним підприємством «Ніка-2», в особі директора підприємства Сажиної Світлани, з однієї сторони, та ОСОБА_1 , громадянином Російської Федерації, з іншої сторони, був укладений договір оренди частини комплексу будівель і споруд, який був посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Макогончук Н.В..

За умовами договору, орендодавець ПП «Ніка-2» передав в оренду, а орендар ОСОБА_1 прийняв в оренду 18/100 частин комплексу будівель і споруд № 55 , загальною площею - 527,1 кв. м., що знаходиться за адресою - Шабівська сільська рада Білгород-Дністровського району Одеської області, база відпочинку «Ніка-2», і розташовується на земельній ділянці, площею 3 386 кв. м., для експлуатації протягом строку на та умовах, встановлених цим договором.

Згідно п. 11 Договору оренди, частина комплексу будівель і споруд передається в оренду строком - на 10 років з 01.06.2008 року по 31.05.2018 року, з правом пролонгації договору.

У відповідності до п. 12 Договору, за домовленістю сторін за користування частиною комплексу будівель і споруд орендар має сплачувати готівкою орендну плату в розмірі - 30 000 грн. на рік. Загальна сума плати за оренду за весь строк дії договору складає - 300 000 грн..

За умовами договору, при укладанні та підписанні цього договору, орендар сплатив, а орендодавець отримав плату за один, перший рік строку оренди (п. 13 договору). Ця сума є авансом і зараховується до загальної суми плати за оренду на весь строк дії цього договору.

Плата за оренду має вноситись орендарем щороку до 01 червня кожного року.

ПП «Ніка-2» просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором оренди від 24.04.2008 року на загальну суму - 120 000 грн..

Згідно ст. 759 ЦК України, за договором найма (оренди) наймодавець передає наймачеві у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 763 ЦК України, договір найма (оренди) укладається на строк, встановлений договором.

Згідно з ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

У відповідності до ч.1, 5 ст. 762 ЦК України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.

За приписами ст. 653 ЦК України, розірвання договору не виключає проведення між сторонами розрахунків за зобов`язаннями, що виникли до розірвання договору, в тому числі застосування заходів майнової відповідальності за невиконання (неналежне виконання) грошових зобов`язань.

Згідно зі статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

За таких обставин, оскільки договір оренди між сторонами був укладений у відповідності до вимог чинного законодавства, у письмовій формі та посвідчений нотаріально, своїми підписами учасники правочину скріпили волю у зобов`язальних правовідносинах, з яких обов`язковою умовою є - внесення орендної плати, виходячи з того, що правочином зафіксовано внесення авансу внесення плати за один, перший рік строку оренди, що має бути зарахований до загальної суми плати за весь строк оренди, виходячи з вказаного та тверджень позивача, що сторони дійшли згоди про припинення їх договірних правовідносини на початку 2013 року, з врахуванням обумовленого сторонами розміру орендної плати, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати. Проте, в цій частині судом першої інстанції невірно застосовано строк позовної давності, а тому невірно визначено розмір заборгованості.

Про порушення свого права, що полягає у невнесенні орендної плати за договором, ПП «Ніка-2» дізналося або мало б дізнатись, починаючи з 02.06.2009 року.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У сенсі розуміння ч.1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», пункт 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51).

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).

Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин.

Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права.

Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки.

Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити в їх задоволенні в зв`язку з пропуском строку позовної давності.

У випадку недоведеності позову суд відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом України і при розгляді справи № 6-17цс17 від 22 лютого 2017 року, а також Верховним судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 397/1402/15-ц від 16 січня 2018 року.

Посилання позивача на той факт, що ПП «Ніка-2» дізналось про порушення його прав 01.06.2013 року, коли ОСОБА_1 припинив користування 18/100 частин комплексу будівель та споруд № 55, загальною площею - 527,1 кв. м., які знаходиться за адресою - Шабівська сільська рада Білгород-Дністровського району Одеської області, база відпочинку «Ніка-2», Договір оренди від 24.04.2008 року за № 1135 був розірваний та ОСОБА_1 повідомив ПП «Ніка-2» про відмову від будь-яких розрахунків за орендну плату та реалізовані путівки, заслуговують на увагу, оскільки вказані доводи не були спростовані ОСОБА_1 ..

Позивач звернувся до суду з відповідним позовом 23.10.2014 року. Враховуючи сплату орендної плати щомісяця, колегія суддів відмовляє ПП «Ніка-2» в частині стягнення орендної плати за період - з 01.06.2009 року по 01.06.2011 року, за строком позовної давності, з огляду на обґрунтованість позовних вимог в цій частині.

Однак, з урахуванням того, що про порушене право ПП «Ніка-2» дізналась 01.06.2014 року, а ОСОБА_1 01.06.2013 року припинив користування 18/100 частин комплексу будівель та споруд № 55, колегія суддів приходить до висновку про необхідність стягнення заборгованості за договором оренди у вказаний період, яка розраховується наступним чином: - у період з 01.06.2011 року по 01.01.2012 року орендна плата становить 15 000 гривень; - у період з 01.01.2012 року по 01.01.2013 року орендна плата становить 30 000 гривень; - у період з 01.01.2013 року по 01.06.2013 року орендна плата становить 15 000 гривень. Загалом заборгованість з орендної плати складає - 60 000 гривень.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо необґрунтованості та недоведеності позовних вимог ПП «Ніка-2» про стягнення заборгованості за реалізовані путівки з ОСОБА_1 , з огляду на наступне.

Так, за твердженням ПП «Ніка-2» у 2008 році між позивачем та відповідачем був укладений усний договір, за умовами якого відповідач самостійно розробляв путівки, з визначенням контактних номерів, які належать відповідачу та проводив їх реалізацію з 2008 р. по 2012 р..

У підтвердження наведених тверджень позивач приєднав до матеріалів справи копії виготовлених ОСОБА_1 путівок на ім`я зацікавлених осіб на різні дати.

Натомість, апелянт вказує, що кошти від реалізації путівок на його рахунок не надходили, у той час як кожна путівка містила підпис відповідача та примітку «Сплачено».

За результатами реалізації путівок позивачем були складені Акти огляду (ревізії) номерів готельного комплексу бази відпочинку «Ніка-2» (Т. 1, а. с. 7 16).

За підсумками підрахунків розмір збитків, завданих ПП «Ніка-2», склав - 1 027 150 грн..

Позивач вказує, що відповідач прийняті на себе усні зобов`язання щодо повернення компенсації за реалізовані путівки не виконав, на початку 2013 року самоусунувся від спілкування, кошти не повернув.

Згідно до приписів ст. 13 ч.1 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, ст. 4 ЦПК України, особа має право звернутися до суду у випадку порушення, невизнання або оспорювання свого цивільного права.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, як це передбачає ч.1 ст. 627 ЦК України.

Так, згідно ч. 4 ст.203 ЦК України, правочин (договір є правочином за змістом ч.2 ст.202 ЦК України) має вчинятися у формі, встановленій законом.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору (ч. ч. 1, 3, 5 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до статті 6цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України).

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1 ст. 639 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі; сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Як визначено ч.1 ст. 206 ЦК України, усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Враховуючи форму правочину з реалізації путівок, укладеного між ПП «Ніка-2» та ОСОБА_1 , мету, для якої такий договір укладався, слід визначитись з порядком виконання такого.

Оскільки, правочин з реалізації путівок об`єктивно не міг бути виконаним у момент його вчинення, з огляду на їх мінливий характер, він не повинен був вчинятись в усній формі.

Більш того, за вимогами ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти:

1) правочини між юридичними особами;

2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу;

3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу;

4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Неоподатковуваний мінімум доходів громадян або Мінімум доходів громадян, з якого не стягується податок - грошова сума розміром у 17 гривень, встановлена пунктом 5 підрозділу 1 розділу XX Податкового кодексу України, яка застосовується при посиланнях на неоподаткований мінімум доходів громадян в інших законах, за винятком норм адміністративного та кримінального законодавства у частині кваліфікації злочинів або правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується жодною із сторін вартість номерів в стандартному номері в період 2008 року складала - 350 грн за добу, в номері люкс 450 грн, без врахування харчування.

За таких обставин, порядок реалізації путівок мав вчинятись за письмовою формою правочину.

Згідно з ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням всього вищевикладеного, а саме недоведеності позивачем укладання будь-яких правочинів з реалізації путівок, відсутності доказів існування істотних умов такого, їх порушення відповідачем та як наслідок факту виникнення за відповідачем заборгованості, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову ПП «Ніка-2» в цій частині, саме з підстав його необґрунтованості .

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає наступне.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.

Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину.

Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Обов`язок доведення відсутності в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки покладено на позивача.

Відповідно до правового висновку викладеного ВСУ 19.10.2016 року у справі №6-1873цс16 - при розгляді справ про встановлення фіктивності правочину суди повинні брати до уваги те, що у таких правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Таким чином, визнання судом недійсним договору у зв`язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний.

Відповідач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Як на одну з підстав фіктивності правочину, ОСОБА_1 вказує на недоведеність сплати ним будь-яких сум в рахунок орендної плати.

Основне зобов`язання орендаря сплачувати орендну плату на користь орендодавця за весь час фактичного користування орендованим майном, яке виникло з договору оренди, зберігається до моменту повернення об`єкта оренди позивачу, що пов`язується з фактом підписання акта приймання-передачі між сторонами договору оренди (позивачем і відповідачем).

Орендна плата є платою орендаря за користування належним орендодавцю майном та відповідає суті орендних правовідносин, що полягають у строковому користуванні орендарем об`єктом оренди на платній основі.

Колегія суддів не погоджується з вищевказаними доводами ОСОБА_1 ,оскільки при укладанні договору оренди від 24.04.2008 року, згідно п.13 договору, ОСОБА_1 своїм підписом підтвердив, що при підписанні цього договору він сплатив, а орендодавець отримав плату за один, перший рік строку оренди у розмірі 30 000 грн, що є авансом і зараховується до загальної суми плати за оренду на весь строк дії цього договору.

Більш того, фактичність сплати усіх комунальних послуг саме орендодавцем не знайшла свого підтвердження як в ході розгляду справи у суді першої інстанції та під час апеляційного перегляду.

Згідно протоколу № 2 загальних зборів засновників ПП «Ніка-2» директором ПП «Ніка-2» вирішили затвердити ОСОБА_3 ..

Вказана інформація міститься і у Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців, а отже ОСОБА_3 мала усі права на укладання договору оренди.

Більш того, згідно протоколу загальних зборів «Ніка-2» від 10.04.2008 року, вирішено укласти договір оренди нерухомого майна строком на 10 років з 01.06.2008 року по 31.05.2018 року за згодою ОСОБА_1 ..

Стосовно тверджень апелянта ОСОБА_1 щодо відсутності в матеріалах справи доказів про намір укласти відповідний договір, судом першої інстанцією було витребувано у приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Макогончук Н.В. всі наявні документи, що стали підставою для укладання договору оренди від 24.04.2008 року.

Від нотаріуса надійшли відповідні документи, з яких вбачається, що договір був укладений на підставі правовстановлюючих документів, наявності у ПП «Ніка-2» права власності на майно, що передавалась в оренду, заяв другого з подружжя орендаря та орендодавця, що надали дозвіл щодо укладання такого, та рішення загальних зборів ПП «Ніка-2», що викладено у формі відповідного протоколу про погодження на укладання спірного договору оренди.

Пропозиція щодо укладання такого роду правочину, що могла б виражатись у заяві орендаря щодо наміру укладання договору оренди жодними нормами чинного законодавства не встановлена як обов`язкова.

З приводу посилання ОСОБА_1 на той факт, що сторони мали намір укладання іншого правочину, колегією суддів встановлено наступне.

В матеріалах справи наявна розписка-зобов`язання, у якій директор ПП «Ніка-2» ОСОБА_3 зобов`язалась після отримання на свій рахунок суми у розмірі - 300 000 доларів США від ОСОБА_1 вкласти цю суму в будівництво корпусу 1Е (за планом-схемою МБТІ).

У розписці зазначено, що після введення в експлуатацію вказаного корпусу, директор ПП «Ніка-2» зобов`язується оформити Ѕ частину у власність ОСОБА_1 ..

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Тобто воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином.

При цьому, позивач повинен указати, який інший правочин приховується за допомогою укладеного правочину.

За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

За таких обставин, позивач мав би кваліфікувати даний правочин як удаваний, однак він просив застосувати до нього порядок визнання його фіктивним.

Позивачем жодним чином не доведено, що воля сторін в договорі оренди від 24.04.2008 року спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, а саме на подальше оформлення права власності половини корпусу 1Е за ОСОБА_1 ..

Більш того, договір оренди укладався набагато раніше, ніж оформлювалась розписка-зобов`язання від 13.09.2006 року.

Варто зауважити, що у правочині з оренди майна загалом не йдеться про наявність корпусу 1Е чи передачі його в оренду.

Таким чином, договір оренди частини комплексу будівель і споруд від 24.04.2008 року не підлягає визнанню недійсним, у зв`язку з недоведеністю цих вимог.

Апелянтом не надано суду достатніх та об`єктивних доказів стосовно того, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, адже саме правовою підставою з реалізації путівок на вказану базу відпочинку ПП «Ніка-2» слугувало наявність у ОСОБА_1 орендних правовідносин цього майна.

Наведені у апеляційній скарзі ОСОБА_1 доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

3.4 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги Приватного підприємства «Ніка-2» є частково обґрунтованими, а тому вона підлягає задоволенню частково. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є недоведеними, а тому вона підлягає залишенню без задоволення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Ураховуючи, що невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення останнім вищезазначених норм матеріального та процесуального права, призвело до неправильного вирішення справи в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог про стягнення заборгованості з орендної плати, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в цій частині. Необхідно ухвалити у вказаній частині нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог Приватного підприємства «Ніка-2» про стягнення боргу з орендної плати за вищевказаного обґрунтування.

Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 відсутні.

3.7 Розподіл судових витрат

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, необхідно змінити розподіл судових витрат.

На підставі ст. ст. 133, 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь Приватного підприємства «Ніка-2» понесені ним та документально підтверджені судові витрати, пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме - стягнути судовий збір у розмірі - 447 гривень 76 копійок.

3.6 Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389,390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Ніка-2» - задовольнити частково.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 лютого 2021 року в частині відмови у стягненні заборгованості за договором оренди скасувати. Ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позовну заяву Приватного підприємства «Ніка-2» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Приватного підприємства «Ніка-2» () заборгованість за договором оренди у розмірі - 60 000 (шістдесят тисяч) гривень.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Приватного підприємства «Ніка-2» () судовий збір у розмірі - 447 (чотириста сорок сім) гривень 76 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 23 грудня 2021 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: О. В. Князюк

С. О. Погорєлова