Номер провадження: 22-ц/813/4862/21
Номер справи місцевого суду: 522/6880/18
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.12.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Комлевої О.С.,

За участю секретаря судового засідання: Хухрова С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 жовтня 2020 року по цивільній справі за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа Одеська міська рада про усунення перешкод у користуванні, шляхом виселення, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування реєстрації права власності

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року, Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа Одеська міська рада про усунення перешкод у користуванні, шляхом виселення, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування реєстрації права власності.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 жовтня 2020 року у задоволенні позову Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (, місцезнаходження м. Одеса, вул. Артилерійська, буд. 1) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_1 ), третя особа Одеська міська рада (, місцезнаходження м. Одеса, вул. Думська, 1) про усунення перешкод у користуванні шляхом виселення, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування реєстрації права власності, - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, Департамент комунальної власності Одеської міської ради подало до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 жовтня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа Одеська міська рада про усунення перешкод у користуванні, шляхом виселення, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування реєстрації права власності задовольнити у повному обсязі. Судові витрати покласти на відповідача.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від сторін не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання, призначене на 09.12.2021 року, з`явилися: представник апелянта Департаменту комунальної власності Одеської міської ради Діденко А.О. та представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 .

Представник третьої особи - Одеської міської ради до суду апеляційної інстанції не з`явився, хоча був повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що предметом позову є нежитлове приміщення першого поверху, загальною площею 28,3 кв. м розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , яка за твердженням позивача є комунальною власністю територіальної громади м. Одеси згідно рішення Одеської обласної ради народних депутатів УРСР від 25.11.1991р. "Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області", управління вказаним нежитловим приміщенням здійснює Департамент комунальної власності Одеської міської ради.

Відповідно до п. 2.1. Положення про Департамент комунальної власності Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 19.02.2013 року № 2752- VI, Департамент комунальної власності Одеської міської ради є правонаступником представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради і є виконавчим органом Одеської міської ради.

Основним завданням Департаменту є управління комунальною власністю, забезпечення надходження коштів до бюджету міста за рахунок ефективного обліку, використання, збереження майна територіальної громади.

Судом також встановлено, що згідно з Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04.11.2004 року №5315865, номер запису 582 в книзі 460пр-159, власником квартири АДРЕСА_3 (реєстраційний номер 8166798) була ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу р.8-5329 від 22.11.2003 року (а.с.46-47).

Згідно з технічним паспортом вказаної квартири (станом на 24.07.1998 року та на час її придбання ОСОБА_3 ), її загальна площа складала 41,6 кв.м, житлова - 23,7 кв.м.(а.с.43-44).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.04.2010 року, ОСОБА_1 стала спадкоємцем на зазначене у свідоцтві майно ОСОБА_3 , а саме: вищенаведеної квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 41,6 кв. м, в тому числі житловою - 23,7 кв. м (а.с.48).

Згідно відомостей державного реєстру майнових прав на нерухоме майно встановлено, що 25.05.2010 року вказана квартира загальною площею 41,6 кв.м зареєстрована за громадянкою ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину, а 18.02.2016 року квартира АДРЕСА_4 площею 69,9 кв.м. зареєстрована за відповідачем на підставі декларації №ОД15 зареєстровану Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області 17.11.2014 року та технічного паспорту 584пр-83-582 від 17.02.2016 року.

Як вбачається з вищенаведеної декларації, загальна площа квартири склала 69,9 кв. м..

Матеріалами справи також встановлено, що 23 лютого 2016 року державним реєстратором було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень «28389543 про проведення державної реєстрації за ОСОБА_4 права власності на квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_1 , площею 69,9 кв.м.

Вважаючи незаконним включення ОСОБА_5 , нині ОСОБА_6 до загальної площі реконструйованої квартири АДРЕСА_4 нежитлового приміщення першого поверху площею 28,3 кв.м, яке належить територіальній громаді міста Одеси, Департамент звернувся до суду з даним позовом, тобто як вірно встановлено районним судом, цей позов подано на поновлення порушеного, на думку позивача, права власності територіальної громади міста Одеси на нежиле приміщення першого поверху площею 28,3 кв. м.

При цьому, судом також встановлено, що Департамент комунальної власності Одеської міської ради у вересні 2016 року звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 та Одеської міської ради про скасування реєстрації декларації №ОД15 від 17 листопада 2014 року, зареєстрованої Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області щодо реконструкції квартири без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані за адресою: квартири АДРЕСА_3 , ІІ категорії складності, за наслідками розгляду якої постановою Одеського окружного адміністративного суду від 02.06.2017 року позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради було задоволено та скасовано вищевказану декларацію №ОД15 від 17.11.2014 року (справа №815/4789/16), яку постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29.11.2018 року - залишено без змін.

Однак, постановою Верховного суду від 11.09.2019 року було задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 та постанову Одеського окружного адміністративного суду від 02.06.2017 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29.11.2018 року скасовано, а провадження у справі закрито згідно п.1 ч.1 ст. 238 КАС України (справа не може розглядатись за правила адміністративного судочинства) (а.с.145-149).

При цьому, судом встановлено, що 28 липня 2016 року старшим інспектором відділу Департаменту проведено обстеження вказаного нерухомого майна та згідно з актом обстеження встановлено, що житлова квартира АДРЕСА_4 загальною площею 69,9кв. розташована у внутрішньодворовому правоворотньому флігелі на першому поверсі 2-поверхового будинку, зі слів сусідів площа квартири збільшена за рахунок нежитлового підсобного приміщення, в якому раніше проживала пристаріла жінка, та яку добудовувала, мешкаючи в квартирі АДРЕСА_4 , ОСОБА_4 .

Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову у задоволенні позову Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, районний суд виходив з того, що матеріали справи не містять, а позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що площа квартири відповідачки була збільшена саме за рахунок нежитлового приміщення площею 28,3 кв.м, яке належить територіальній громаді міста Одеси. При цьому, судом також встановлено, що приміщення, за рахунок якого була збільшена площа відповідача, було підсобним, а отже у відповідності до положень чинного законодавства належить мешканцями будинку як його співвласниками, у зв`язку із чим суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову Департаменту комунальної власності ОМР про витребування нежитлового приміщення, а також і в інших позовних вимогах, які є похідними.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий пред`явленням віндикаційного позову до особи, яка володіє цим майном, (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені ст.388 ЦК України, які, зокрема, дають прав витребувати майно від добросовісного набувача.

Суб`єктами права комунальної власності є територіальні громади та утворені ними органи місцевого самоврядування (ст.327 ЦК).

Згідно з ст.143 Конституції майном, що є в комунальній власності, управляють територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування. В ст.1 закону «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.97 №280/97-ВР визначено, що представницьким органом місцевого самоврядування є відповідна місцева рада, яка складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення.

Відповідно до п.31 ст.26 Закону №280/97-ВР сільські, селищні, міські ради вправі приймати рішення про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення цих повноважень та умов їх здійснення.

Відповідно до частини п`ятої статті 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Частиною п`ятою статті 60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.

Отже, володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності здійснює орган місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Одеська міська рада.

Частина друга статті 19 Конституції України передбачає, що органи, зокрема, місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, Одеська міська рада має діяти у межах повноважень щодо здійснення від імені територіальної громади м. Одеси права власності в її інтересах і виключно у спосіб, передбачений законом.

Враховуючи те, що Одеська міська рада є колегіальним органом, органом місцевого самоврядування, вона діє лише через створені нею виконавчі органи місцевого самоврядування, виконавчий комітет, відділ, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виключний перелік вказаний органів міститься в Законі України «Про місцеве самоврядування».

Департамент комунальної власності Одеської міської ради є виконавчим органом Одеської міської ради і здійснює облік, контроль та управління комунальним майном відповідно до Положення про департамент комунальної власності Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 19.02.2013 року № 2752-VI.

Отже, вказаний Департамент виступає у даній справі як виконавчий орган Одеської міської ради, наділений повноваженнями бути позивачем у справі.

Об`єктами права власності є будь-які речі (майно).

Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (ст.179 ЦК).

Згідно з ст.190 ЦК майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

До об`єктів нерухомого майна ЦК віднесено житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно (ст.ст.331, 376).

Згідно із законом №2269-ХІІ нерухоме майно поділяється на будівлі, споруди, приміщення (ст.4).

Відповідно до закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1.07.2004 №1952-ІV об`єктами нерухомого майна є житлові будинки; квартири; будівлі, споруди, житлові та нежитлові приміщення (ст.5).

Судовим розглядом справи встановлено, що право власності за Одеською міською радою на нежитлове приміщення площею 28,3 кв. м. у встановленому законом порядку не зареєстровано.

Отже, враховуючи, що виключно власник наділений правом, передбаченим ст. 388 ЦК України, саме на позивача покладається обов`язок доведення володіння цим титулом до вибуття майна.

Згідно з нормами чинного законодавства, зокрема положеннями ст.ст.182, 331, 334 ЦК, основною умовою для визначення статусу нерухомого майна будь-якого об`єкта нерухомості (у тому числі й тих об`єктів, правовий статус яких законодавчими актами не визначений: асфальтовані чи бетонні площадки, під`їзні колії, автомобільна дорога, автомобільні платформи, спортивні споруди тощо) є державна реєстрація прав на нього.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Одним із випадків, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пункт 3 частини 1статті 388 ЦК України).

Статтею 387 ЦК передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, а стаття 388 цього Кодексу встановлює правила реалізації власником його права на витребування майна від добросовісного набувача.

У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК.

Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Згідно зі ст. 400 ЦК України недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження своїх вимог представник Департаменту надав акт обстеження квартири АДРЕСА_3 та технічний паспорт на вказану квартиру від 24.07.1998 року (а.с.39, 43-44).

У вказаному акті обстеження квартири АДРЕСА_3 (а.с.39), зазначено, що зі слів сусідів, квартира була реконструйована за рахунок нежитлового підсобного приміщення, в якому раніше мешкала жінка похилого віку, за якою доглядала ОСОБА_4 .

Відповідно до ч. 2 ст. 382 Цивільного кодексу України, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Судом вірно встановлено, що хоча дійсно площа квартири відповідачки була збільшена в 2016 році, однак позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що площа квартири відповідачки була збільшена саме за рахунок нежитлового приміщення першого поверху площею 28,3 кв.м, яке належить територіальній громаді міста Одеси, при цьому, як встановлено судом, до реконструкції площа квартири відповідачки складала 41,6 кв.м., а після реконструкції становила 69, 9 кв.м. (отже площа була збільшена на 28,3 кв.м.). Проте, матеріали справи не містять та позивачем не додано на підтвердження обґрунтування позову, жодної технічної документації зазначеного приміщення пл.28,3 кв.м. як нежитлового та встановити обставини, що саме спірне приміщення, пл. 28,3 кв.м., належне позивачу, було включено до площі квартири відповідача.

З урахуванням вищевикладеного, висновок суду щодо недоведеності позовних вимог Департаменту комунальної власності Одеської міської ради є обґрунтованим.

У доводах апеляційної скарги, Департамент комунальної власності Одеської міської ради посилається на те, що судом при ухваленні оскаржуваного рішення безпідставно зроблено висновок про статус спірного приміщення в якості підсобного (допоміжного) та хибно визнано законно набутим права власності на спірний об`єкт за ОСОБА_4 . На думку, Департаменту, матеріали справи не містять доказів, які б спростували незаконність вибуття із комунальної власності нежитлового приміщення першого поверху, хагальною площею 28,3 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

Разом з тим, вказані доводи апелянта є безпідставними, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду», власники квартир багатоквартирних будинків та жилої площі в гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т.ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

При цьому законодавство розділяє поняття допоміжного приміщення та нежилого приміщення як окремого об`єкта нерухомості.

Допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти й машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

Разом з тим нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.

Велика Палата ВС у постанові по справі № 598/175/15-ц зазначила, що у багатоквартирних жилих будинках розташовуються і нежилі приміщення, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять і в результаті приватизації квартир такого будинку їх мешканцями право власності в них на ці приміщення не виникає.

Для розмежування допоміжних і нежилих приміщень слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання.

Підсобні приміщення квартири приміщення, призначені для гігієнічних або господарсько-побутових потреб мешканців (ванна, вбиральня, душова, приміщення для прання, кухня, комора), а також передпокій, внутрішньоквартирний хол, коридор тощо. (Державний комітет з будівництва та архітектури, Державні будівельні норми України. Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення ДБН В.2.2-15-2005 від 18.05.2005 N 80)

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004, у справі за конституційним зверненням ОСОБА_12 та інших громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), допоміжні приміщення (підвали, сараї, комірки, горища, колясочні та інше) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків.

Згідно з п.3 ч.1 ст. Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку є приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення).

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що приміщення, за рахунок якого була збільшена площа відповідачки ОСОБА_4 було підсобним, а отже у відповідності до положень чинного законодавства належить мешканцями будинку як його співвласниками.

Апелянт не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 15 січня 2020 року у справі №145/1330/17.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 жовтня 2020 року по цивільній справі за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа Одеська міська рада про усунення перешкод у користуванні, шляхом виселення, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування реєстрації права власності залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 20.12.2021 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

О.С. Комлева