ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.12.2021 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи №520/8119/19

Апеляційне провадження № 22-ц/813/2581/21

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів

головуючого-Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів- Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря Кузьмук А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 вересня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Салтан Л.В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовної заяви, відзив на позов та рух справи в суді

У квітні 2019 року Одеська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , державного реєстратора комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова І.О. (далі - держаний реєстратор КП «Реєстраційна служба Одеської області») про скасування рішення державного реєстратора, звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, в якому просила:

- зобов`язати ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення за власний рахунок об`єкта самочинного будівництва - житловий будинок загальною площею 21,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ;

- скасувати рішення про державну реєстрацію (з відкриттям розділу) 07 червня 2018 року № 41490030, прийняте державним реєстратором КП «Реєстраційна служба Одеської області» Махортовим І.О.

Позов обґрунтовано тим, що із змісту листа управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради (далі-УДАБК ОМР) від 15 березня 2019 року позивачу стало відомо про те, що державним реєстратором КП «Реєстраційна служба Одеської області» Махортовим І.О. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 07 червня 2018 року № 41490030 проведено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на житловий будинок загальною площею 21,5 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, номер запису про право власності: 26510859.

Орган місцевого самоврядування зазначив, що вказане рішення прийнято державним реєстратором на підставі виписки з рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 06 грудня 1990 року №466 та технічного паспорту, виданого ТОВ «Бюро Консалт Сервіс» від 24 травня 2018 року № б/н.

Посилаючись на те, що рішення виконкому ОМР від 06 грудня 1990 року № 466 не існує, що рішення ОМР про надання земельної ділянки ОСОБА_1 за вказаною адресою не приймалося, що дозвільні документи відповідачу про право виконувати будівельні роботи, пов`язані з будівництвом житлового будинку, йому не надавалися та в експлуатацію закінчений будівництвом об`єкт нерухомості не приймався, що земельна ділянка у встановленому порядку ОСОБА_1 під уже збудоване нерухоме майно не надавалася, Одеська міська рада просила задовольнити її вимоги.

У відзиві ОСОБА_1 просив відмовити в позові в повному обсязі, оскільки Одеська міська рада не надала належних, допустимих та достатніх доказів стосовно заявленого позову. Зокрема, доводи відзиву зводяться до того, що Одеська міська рада не є власником спірної земельної ділянки, що згідно даним технічного паспорту, житловий будинок АДРЕСА_1 побудований до 05 серпня 1992 року, а тому не є самочинним. Крім того, відповідач подав до суду заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, яка має обраховуватися з 01 березня 2002 року.

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 12 липня 2019 року провадження у справі закрито з тих підстав, що вказаний спір є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Постановою Одеського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року зазначена ухвала місцевого суду скасована, справа направлена для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29 вересня 2020 року позовні вимоги Одеської міської ради задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення за власний рахунок об`єкта самочинного будівництва - житлового будинку загальною площею 21,5 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

Скасовано рішення про державну реєстрацію (з відкриттям розділу) 07 червня 2018 року № 41490030, прийняте державним реєстратором Одеської обласної філії комунального підприємства КП «Реєстраційна служба Одеської області» Махортовим І.О.

Вирішено питання про стягнення судового збору.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Крім доводів що містяться у відзиві на позов, апелянт, зокрема, зазначив, що судом першої інстанції не враховано те, що:

- порушено його право на доступ до суду, який розглянув справу у відсутність його представника;

- індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію;

- документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна та містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт;

- його заява про застосування наслідків спливу позовної давності судом не розглянута.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05 листопада 2020 року відкрито апеляційне провадження.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Одеської міської ради просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість її доводів.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02 березня 2021 року задоволена заява ОСОБА_2 (дружина відповідача ОСОБА_1 ) та залучено її як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, до участі у справі в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Правом відзиву на апеляційну скаргу третя особа ОСОБА_2 не скористалася.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року відмовлено в задоволенні клопотання третьої особи ОСОБА_2 про залучення до участі у справі Службу у справах дітей Одеської міської ради в якості третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_1 для захисту інтересів малолітньої дочки ОСОБА_3 .

Відповідач ОСОБА_1 , його представники адвокати Нестеренко Д.Г, Война А.А. та Ільченко К.Р., третя особа ОСОБА_2 в судове засідання, призначене на 09 грудня 2012 року не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що відповідно до правил ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи у їх відсутність.

Протокольною ухвалою від 09 грудня 2021 року відмовлено в задоволенні клопотання третьої особи ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи з тих підстав, що відповідач наразі знаходиться за кордоном та в найближчий час планує повернутися до України та має бажання прийняти участь у розгляді справи.

Зокрема, апеляційний суд, дотримуючись вимог ч.1ст.371 ЦПК України щодо строків розгляду апеляційної скарги, виходив з того, що ухвала про відкриття апеляційного провадження постановлена 05 листопада 2020 року, що апеляційний суд вже задовольняв клопотання відповідача ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи, призначеної на 02 березня 2021 року, на іншу дату з підстав знаходження його за кордоном, що інтереси відповідача в апеляційному суді представляють декілька адвокатів.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Ільченко К.Р., третю особу ОСОБА_2 , які підтримали доводи апеляційної скарги в судовому засіданні, призначеному на 05 жовтня 2021 року, представника позивача ОСОБА_4 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ОСОБА_1 самовільно зайняв земельну ділянку, належну територіальній громаді на праві власності, на якій здійснив самочинне будівництво житлового будинку без дозвільних документів; що рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та обтяжень є незаконним, оскільки рішення виконкому Одеської міської ради депутатів трудящих від 06 грудня 1990 року № 466 органом місцевого самоврядування не приймалося.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками місцевого суду, оскільки вони відповідають нормам матеріального і процесуального права з таких підстав.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Частиною 2 ст.373 ЦК України передбачено, що право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

За ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

В силу ст.212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що приведення земельних ділянок у придатний для користування стан включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Відповідно до абзацу 15 ст.1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Відповідно до ч.4ст.376 ЦПК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Встановлено, що земельна ділянка, яка належить на праві комунальної власності територіальній громаді, та на якій знаходиться житловий будинок загальною площею 21,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 чи/або іншим особам у власність чи в користування ОМР не надавалась. Зазначене, крім доводів, які будуть викладені нижче, підтверджується листом головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 25 січня 2019 року №1026/112. В ньому зазначено, що згідно наявним у відділі Книг реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди, землі других примірників державних актів та примірників договорів оренди землі станом на 31 грудня 2012 року не зареєстровано право власності (користування) на земельні ділянки, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Із змісту листа УДАБК ОМР від 15 березня 2019 року №01-10/628-3Г вбачається, що згідно з даними реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення до опрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, відсутня інформація стосовно реєстрації дозвільних документів на проведення будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна встановлено, що житловий будинок загальною площею 21,5 кв.м., житловою площею 14,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі технічного паспорту без номера, виданий ТОВ «Бюро Консалт Сервіс» від 24 травня 2018 року, виписки з рішення виконавчого комітету Одеської міської ради депутатів трудящих від 06 грудня 1990 року № 466, на праві власності належить ОСОБА_1 .

Право власності зареєстровано державним реєстратором КП «Реєстраційна служба Одеської області» Махортовим І.О., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер:41490030 від 07 червня 2018 року.

Із документів реєстраційної справи №101 видно, що ОСОБА_1 звернувся із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 05 червня 2018 року до якої ним, крім іншого, додані:

-копія витягу із рішення виконкому Одеської міської ради депутатів трудящих від 06 грудня 1990 року № 466 «Про відвід земельних ділянок під житлове будівництво» згідно якого ОСОБА_1 , на підставі рішення виконкому Малиновського Райради депутатів трудящих, відведено земельну ділянку під житлове будівництво площею 120 кв.м. по АДРЕСА_1 .;

-копія технічного паспорту на житловий будинок по АДРЕСА_1 ., виготовлений ТОВ «Бюро Консалт Сервіс» 24 травня 2018 року, в якому зазначено, що будинок побудований в 1991 році.

Із змісту листа департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради від 19 березня 2019 року № 1052-11.1-29 видно, що згідно опису справ та журналів реєстрації виконавчого комітету Одеської міської ради за 1990 рік зареєстровано 443 рішень з №1 по №433 і останнє рішення прийнято за датою 02 грудня 1990 року, тобто рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 06 грудня 1990 року №466 не існує.

З наведеного листа також вбачається, що в електронній базі управління земельних ресурсів Одеської міської ради рішення ОМР щодо надання земельної ділянки ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 не виявлено.

Крім того, відповідно до матеріалів справи відповідач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , станом на 06 грудня 1990 року йому не виповнилося 18 років, а тому орган місцевого самоврядування об`єктивно не міг розглядати заяву неповнолітньої особи про передачу йому в користування земельну ділянку для будівництва житлового будинку.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що рішення про державну реєстрацію (з відкриттям розділу) 07 червня 2018 року № 41490030, прийняте державним реєстратором КП «Реєстраційна служба Одеської області» Махортовим І.О. є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки підставою для його прийняття стали:

-неіснуюче рішення виконкому Одеської міської ради депутатів трудящих від 06 грудня 1990 року № 466 «Про відвід земельних ділянок під житлове будівництво», згідно якого ОСОБА_1 відведено земельну ділянку під житлове будівництво площею 120 кв.м. по АДРЕСА_1 ;

-недостовірна інформація, наведена у технічному паспорті, виготовленому ТОВ «Бюро Консалт Сервіс» 24 травня 2018 року, в частині побудови в 1991 році житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно відповіді Управління архітектури та містобудування ОМР від 18 березня 2019 року, за даними архіву та відділу загального листування управління дані щодо надання містобудівних умов та обмежень(будівельного паспорту) забудови земельної ділянки за вищевказаною адресою відсутні. В журналах реєстрації дозволів інспекції ДАБК м.Одеси дозвіл на виконання будівельних робіт за вказаною адресою не значиться.

За відповіддю КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 19 березня 2019 року, відсутнє замовлення на проведення інвентаризації об`єкту нерухомості, якій розташований за вказаною адресою, тому копія інвентаризаційної справи відсутня. Станом на 31 грудня 2012 року реєстрація права власності на цей об`єкт нерухомості відсутня.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України).

Відповідно до положень ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 ст.81 ЦПК України передбачено, що доказування

не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані,

на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.ч.1,2ст.78 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

За змістом ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку

як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Апеляційний суд вважає, що позивач довів, що ОСОБА_1 здійснив самочинне будівництво на земельній ділянці, що йому не була відведена у встановленому законом порядку, та яка йому під уже забудоване нерухоме майно позивачем (власником земельної ділянки) не надавалася, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку й про зобов`язання ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення за власний рахунок об`єкта самочинного будівництва - житлового будинку загальною площею 21,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Доводи апеляційної скарги вказаний висновок не спростовують.

Посилання ОСОБА_1 на те, що Одеська міська рада не довела, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 належить їй на праві власності є помилковими.

Так, 01 січня 2013 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності».

В п.3 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону зазначено, що з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються:

а) земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій;

б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах «а» і «б» пункту 4 цього розділу.

Таким чином, до комунальної власності територіальної громади належать всі землі в межах м.Одеси, які визначені у зазначених вище підпунктах «а» і «б» пункту 4 цього розділу, в тому числі земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційний суд також зазначає, що порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою КМУ від 05 серпня 1992 року №449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність).

Ураховуючи зазначене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягали проходженню процедури прийняття в експлуатацію.

У даній справі єдиним документом, що засвідчує факт існування нерухомого майна та містить його технічні характеристики, в тому числі й рік побудови є технічний паспорт на житловий будинок по АДРЕСА_1 ., виготовлений ТОВ «Бюро Консалт Сервіс» 24 травня 2018 року.

Разом з тим, враховуючи дату виготовлення зазначеного технічного паспорту на замовлення ОСОБА_1 через 27 років після нібито збудованого ним в 1991 році житлового будинку, та за відсутності будь-яких інших належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження будівництва житлового будинку до 05 серпня 1992 року та належного документу, що посвідчує речове право відповідача на земельну ділянку, апеляційний суд не бере до уваги дані зазначеного технічного паспорту, складеному на замовлення відповідача, в частині дати побудови житлового будинку.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на низку постанов Верховного Суду апеляційний суд не бере до уваги, оскільки у зазначених справах були наявні різні фактичні обставини, до яких застосовано відповідний матеріальний закон, а тому ухвалені в них рішення не свідчать про неоднакове застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

Надуманим є й посилання апелянта на наявність домової книги, як доказ того, що його житловий будинок збудований до 05 серпня 1992 року.

Так, із змісту копії домової книги видно, що в ній відсутня дата її оформлення та реєстрації.

Сама по собі наявність в ній відмітки Департаменту надання адміністративних послуг ОМР про реєстрацію 19 липня 2018 року дружини відповідача (третьої особи ОСОБА_2 ) та малолітньої дитини подружжя ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , а також аналогічна відмітка в паспорті ОСОБА_2 та довідка без номеру та дати про реєстрацію місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , не береться апеляційним судом до уваги, оскільки така реєстрація та довідка здійснена та видана відповідно на підставі витягу із рішення виконкому Одеської міської ради депутатів трудящих від 06 грудня 1990 року № 466 та технічного паспорту на житловий будинок по АДРЕСА_1 ., виготовленого ТОВ «Бюро Консалт Сервіс» 24 травня 2018 року, яким судом апеляційної інстанцій дана викладена вище належна оцінка.

Ураховуючи те, що позивач довів, що відповідач самовільно зайняв земельну ділянку комунальної власності та здійснив на ній самочинне будівництво, що земельна ділянка у встановленому законом порядку йому під уже збудоване нерухоме майно не надавалася, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про порушення його прав та прав його багатодітної родини щодо мирного володіння майном є безпідставними.

Посилання апелянта на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 16 липня 2019 року у адміністративній справі №522/5900/19, яким задоволено його позов до УДАБК ОМР та яке залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04 вересня 2019 року без змін не заслуговують на увагу, оскільки при розгляді зазначеної адміністративної справи суди не розглядали питання законності набуття права власності чи/або користування ОСОБА_1 земельною ділянкою на якій він самочинно побудував житловий будинок та законності процедури проведення державної реєстрації права власності на такий будинок.

Хибними є доводи апеляційної скарги щодо спливу позовної давності, оскільки про наявність незаконної реєстрації права власності на житловий будинок за ОСОБА_1 07 червня 2018 року Одеській міській раді стало відомо з листа УДАБК ОМР від 15 березня 2019 року, а з даним позовом вона звернулася до суду в квітні 2019 року, тобто у межах трирічного строку, встановленого ст.257 ЦК України.

Необґрунтованими є й доводи скарги про те, що суд порушив право відповідача на доступ до суду, розглянувши справу у відсутності ОСОБА_1 , який перебував за кордоном, та його адвоката Ільченко К.Р., яка подала до суду відповідну заяву про відкладення судового засідання у зв`язку з хворобою. Так, згідно матеріалам справи інтереси відповідача в суді першої інстанції представляв також адвокат Нестеренко Д.Г, який в судове засідання, призначене на 29 вересня 2020 року, не з`явився та заяву про відкладення розгляду справи з поважних причин не подав.

У зв`язку з викладеним висновок суду про задоволення позову є правильним, тому апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.368,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 грудня 2021 року.

Головуючий

Судді: