Справа № 367/3016/18
Провадження №2/367/625/2021
РІШЕННЯ

Іменем України

02 грудня 2021 року Ірпінський міський суд Київської області у складі:

головуючого судді Шестопалової Я.В.

при секретарі: Будинкевич Ю.А.,

за участі

представника позивача: ОСОБА_1 ,

відповідача: ОСОБА_2 ,

представника відповідачів: ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ірпінь цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визнання свідоцтв про право на спадщину за законом недійсним,-

в с т а н о в и в:

В провадженні Ірпінського міського суду Київської області знаходиться цивільний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визнання свідоцтв про право на спадщину за законом недійсним.

Позивач звернувся до суду із даним позовом, посилаючись на те, що їй стало відомо, що відповідачі, як спадкоємці 1 черги, звернулися до Бучанської міської державної нотаріальної контори та 02 лютого 2018 року отримали свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 на 33/200 частин будинку АДРЕСА_1 . 02 лютого 2018 року право спільної часткової власності було зареєстроване за вказаними особами згідно рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 39486776. Зазначила, що вона оскаржує вказані свідоцтва про право на спадщину за законом, які видані ОСОБА_2 та ОСОБА_5 . Втім, згідно рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 листопада 2003 року спір між нами - спадкоємцями ОСОБА_6 вже був вирішений та вказане рішення набуло законної сили. Згідно цього рішення - визнано за ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та мною право власності за кожним на 11/100 частин будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 . Ніхто із сторін вказане рішення суду не зареєстрував, але до 01 січня 2004 року це було не обов`язковим. Відповідачі не повідомили державного нотаріуса ні про наявність рішення суду від 19.11.2003 року , ні про те, що вона є також спадкоємцем 1 черги, як донька покійної. Вказала, що вона вирішила зареєструвати вказане рішення суду, але не мала технічного паспорту на будинок, так як вітчим не погодився їй надати копію технічного паспорту, вона зробила замовлення до КП «Північне бюро технічної інвентаризації» і отримала його 05 лютого 2018 року. У цей час, відповідачі, дізнавшись, що вона бажає зареєструвати своє право власності, вирішили випередити її та незаконно отримали свідоцтва про право на спадщину за законом. Вказані обставини підтверджуються копією довідки КП «Північне БТІ», копією технічного паспорту на будинок, копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав на нерухоме майно від 05.02.2018 року.

Також зазначила, що зверталася до відповідачів, щоб досудово врегулювати дане питання, але відповідачі добровільно не бажають цього робити.

У зв`язку з вище викладеним просила суд, визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, які видані ОСОБА_2 та ОСОБА_5 02 лютого 2018 року в Бучанській міській державній нотаріальній конторі Київської області на 33/200 частин кожному, будинку АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також просила, скасувати реєстрацію в Реєстрі прав власності на нерухоме майно запис про реєстрацію права спільної часткової власності по 33/200 частини будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , індексний номер 39486776. Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на мою користь понесені судові витрати.

Відповідач ОСОБА_2 , скориставшись своїм правом, подав відзив на позов, в якому просить позивачці ОСОБА_4 в позові відмовити. Зазначив, що зі змісту позовної заяви гр. ОСОБА_4 просить визнати недійсними отримані ним та його сином свідоцтва про право на спадкове майно з тих підстав, що на час їх отримання ними було рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19.11.2003 р.,яким за нею було визнано право власності на 11/100 частини будинку АДРЕСА_1 . Вважає, такі доводи позивачки не являються підставою для задоволення її вимог, оскільки державний нотаріус Бучанської міської державної нотаріальної контори Київської області при видачі ними свідоцтв про право власності на спадкове майно діяла відповідно до вимог закону, а саме перевірила за ким конкретно було зареєстроване спадкове майно в Ірпінському БТІ Київської області і хто його конкретно прийняв. Так, із копії Спадкової справи, яка була витребувана судом з нотаріальної контори, вбачається, що відповідно до відповіді Ірпінського БТІ, який на той час проводив реєстрацію права власності на нерухоме майно, право власності на 33/100 частини будинку АДРЕСА_1 було зареєстроване 04.10.1979 року за ОСОБА_7 на підставі Договору дарування від 02.10.1979 року. Після 1979 року право власності на 33/100 частини даного будинку не змінювалося. Відповідно до Тимчасового Положення Про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, яке зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18.02.2002 року за №157/6445, тобто на час винесення 19.11.2003р. рішення Ірпінського міського суду, державна реєстрація на той час повинна була проводитися реєстраторами БТІ у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць, створеними до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Сам реєстр був запроваджений з 01.10.2002 р. на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 18.02.199р. №192 «Про заходи щодо створення системи реєстрації прав на нерухоме та рухоме майно». Вважає, що Оскільки позивачка ОСОБА_8 своє право власності не зареєструвала у встановленому законом порядку, тому у неї не виникло право на 11/100 частин спірного будинку у розумінні ст.128 ЦК УРСР 1963 р. Відповідно до рішення Великої Палати ВС у справі №916/1608/18 від 19 травня 2020 року Велика палата ВС наголошує, що якщо право на будівлю чи споруду вже зареєстроване за визначеним суб`єктом в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно правильним способом захисту порушеного права буде подання віндикаційного позову на підставі ст.387, 388 ЦК України. Відповідачем у такому позові слід зазначити саме суб`єкта зазначеного як власника спірного майна на момент подання позову в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Але так як позивачку ОСОБА_4 на даний час не можна вважати власницею частини спірного будинку, то їй в позові по даній вимозі повинно бути відмовлено у зв`язку з неправильно обраним способом захисту порушеного права. Зазначив, що оскільки на час отримання ним та його сином свідоцтв про право на спадщину за законом державний нотаріус діяв відповідно до вимог діючого законодавства, то він вважає, що ОСОБА_4 в позові повинно бути відмовлено.

В судовому засіданні представника позивача ОСОБА_4 адвокат Римаренко І.В. підтримала позов в повному обсязі та просила його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні просив відмовити в позові в повному обсязі. В судовому засіданні відповідач суду пояснив, що повідомляв нотаріуса про наявність ще одного спадкоємця, яким є позивачка та про існування судового рішення про спір щодо право власності на спадкове майо.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Представник відповідачів адвокат Жабен Л.І. в судовому засіданні просила відмовити ОСОБА_4 в позові в повному обсязі, оскільки позивачка не набула права власності на спадкове майно через те, що не зареєструвала судове рішення у визначеному законом порядку.

Вивчивши письмові докази по справі, суд вважає заявлений позов таким, що підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 1296 ЦК України (в редакції Закону, чинного на час видачі оспорюваного свідоцтва) спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців (ст. 1297 ЦК України).

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов`язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 182 цього Кодексу).

Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна (ст. 1299 ЦК України).

Згідно ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Як зазначено в абз. 3 п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11, у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо.

У постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 414/811/17 Верховний Суд дійшов висновку про те, що порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб є самостійною підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним.

Разом з тим, зі змісту абз. 5 п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» можна зробити висновок, що у разі порушення права спадкоємців на частку у спадщині суд може вирішувати питання про недійсність свідоцтва про право на спадщину лише в тій частині, у якій це право порушене, а не про визнання недійсним такого свідоцтва в цілому.

В судовому засіданні встановлено, що після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 спадкоємцями за законом першої черги є: позивач ОСОБА_4 , та відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 19.11.2003року по справі № 2-44/03 було визнано за ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 право власності на 11/100 частини будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 .

Також встановлено, що 02.02.2018 рокудержавним нотаріусом Бучанської міської державної нотаріальної контори Київської області Фальковською Л.М. було видано ОСОБА_2 та ОСОБА_5 свідоцтва про право на спадщину за реєстровим № 09 та № 12 на 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , що становить 33/200 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, після смерті ОСОБА_6 . Оскільки свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Бучанської міської державної нотаріальної контори Київської області Фальковською Л.М. 02.02.2018 двом зі спадкоємців ОСОБА_2 та ОСОБА_5 без врахування того, що фактично є інший спадкоємець за законом першої черги після померлої, який також прийняв спадщину, тому така видача свідоцтва порушує права іншого спадкоємця - позивача у справі та фактично унеможливлює його подальше оформлення в своїх правах на частину спадкового майна, що вказує на необхідність задоволення позову. Тобто, при видачі вказаного свідоцтва про право на спадщину, нотаріусом не було враховано право іншого спадкоємця за законом першої черги ОСОБА_4 , яка також має право на спадщину за законом, відповідно до рішеня суду, яке набуло чинності.

За таких підстав, суд дійшов висновку про необхідність задоволеня позовних вимог про визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за законом, які видано ОСОБА_2 та ОСОБА_5 серії НМК № 913127 від 02 лютого 2018року, зареєстроване в реєстрі за № 09 та серії НМК № 913128 від 02 лютого 2018 року, зареєстроване в реєстрі за № 12 видані державним нотаріусом Бучанської міської державної нотаріальної контори Київської області Фальковською Л.М., після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкова справа 185/2017.

Стосовно вимог щодо скасування реєстрації в Реєстрі права власності на нерухоме майно запис про реєстрацію права спільної часткової власності по 33/200 частини будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , індексний номер 39486776, суд вважає, що вони підлягають задоволенню, оскільки, набуте на підставі недійсного документа.

Оскільки позов задоволений у повному обсязі, то із відповідачів на користь позивача суд стягує понесені судові витрати за сплату судового збору в розмірі 1057 (одна тисяча п`ятдесят сім) гривень 20 (двадцять) копійок.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визнання свідоцтв про право на спадщину за законом недійсним - задовольнити.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, які видано ОСОБА_2 та ОСОБА_5 серії НМК № 913127 від 02 лютого 2018року, зареєстроване в реєстрі за № 09 та серії НМК № 913128 від 02 лютого 2018 року, зареєстроване в реєстрі за № 12 видані державним нотаріусом Бучанської міської державної нотаріальної контори Київської області Фальковською Л.М., після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкова справа 185/2017.

Скасувати реєстрацію в Реєстрі права власності на нерухоме майно запис про реєстрацію права спільної часткової власності по 33/200 частини будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , індексний номер 39486776.

Стягнути судові витрати в розмірі 1057 (одна тисяча п`ятдесят сім) гривень 20 (двадцять) копійок з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь позивачки.

Повний текст рішення було складено, в межах строків, визначених ч. 6 ст. 259 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на протязі 30 днів з дня складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

Копію рішення суду направити сторонам по справі для відома.

Суддя: Я.В. Шестопалова