Справа № 190/166/21
Провадження №2/190/232/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2021 року м.П"ятихатки

П`ятихатський районний суд Дніпропетровської області

в складі головуючого судді Фирси Ю.В.,

за участю секретаря Гук С.Р.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. П`ятихатки цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна та зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання будинку особистою приватною власністю,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна.

В обгрунтування заявлених вимог зазначила, що з 18 липня 2014 року вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. В період перебування в зареєстрованому шлюбі за спільні кошти ними був придбаний будинок АДРЕСА_1 разом з земельною ділянкою для будівництва та обслуговування даного житлового будинку, яке було зареєстровано на її чоловіка ОСОБА_2 .. Шлюбно-сімейні відносини між ними не склалися, 24 листопада 2020 року шлюб між ними розірвано. Вважає, що будинок АДРЕСА_1 разом із земельною ділянкою для будівництва та обслуговування даного житлового будинку є їх спільною сумісною власністю, оскільки придбані в період шлюбу та за спільні сумісні кошти, у зв`язку з чим просить визнати за нею право власності на Ѕ частину вказаного будинку.

Відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання будинку особистою приватною власністю, посилаючись на те, що дійсно з 18 липня 2014 року перебував з ОСОБА_1 в зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають малолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З моменту реєстрації шлюбу вони проживали у будинку АДРЕСА_2 , який ним був придбаний до реєстрації шлюбу та був його особистою приватною власністю. Перебуваючи у шлюбі, вирішив поліпшити житлові умови своєї сім`ї та придбати інший будинок. 29 травня 2015 року року він купив спірний будинок АДРЕСА_1 . Кошти на придбання спірного будинку у сумі 100 000 грн. позичив у ОСОБА_5 , а 05 червня 2015 року належний йому будинок АДРЕСА_2 , що був його особистою приватною власністю продав та отримані ним кошти від продажу будинку повернув ОСОБА_5 .. Таким чином, вважає, що даний будинок з прилеглою йому земельною ділянкою належить саме йому, оскільки він придбав його за власні кошти, які отримав від продажу будинку по АДРЕСА_2 /а.с.48-50/.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 поданий нею позов підтримала в повному обсязі і на підставах викладених в позовній заяві, просила його задовольнити. У задоволенні зустрічного позову просила відмовити, посилаючись на те, що будинок АДРЕСА_1 був придбаний ними з відповідачем за спільні сумісні кошти. Дохід, який вона отримувала витрачала на потреби сім`ї, в тому числі і на утримання та придбання будинку.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 в судовому засіданні позов ОСОБА_1 не визнала та пояснили, що будинок, який розташований по АДРЕСА_1 разом з прилеглою земельною ділянкою площею 0,07 га для будівництва та обслуговування на праві приватної власності належить саме йому, оскільки вказаний будинок ним був придбаний за кошти отримані ним від продажу будинку АДРЕСА_2 , який належав йому на праві особистої приватної власності. У зв`язку з чим вимоги позивача вважають незаконними, а тому у задоволенні позову просили відмовити.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що вона є матір`ю відповідача ОСОБА_2 .. Її син у 2012 році придбав будинок АДРЕСА_2 , в якому і проживав. 18.07.2014 року син одружився з ОСОБА_1 , після чого вони разом стали проживати одняєю сім`єю у належному йому будинку. Оскільки, у 2014 році у них народилась донька, син вирішив поліпшити житлові умови проживання, а тому почав шукати новий будинок, а належний йому будинок виставив на продаж. Оскільки коштів для купівлі будинку по АДРЕСА_1 у сина не вистачало, а належний йому будинок ще проданий не був, син позичив 100 000 грн. у її знайомої ОСОБА_5 , після чого 29.05.2015 року він купив будинок АДРЕСА_1 , а через тиждень він продав належний йому будинок АДРЕСА_2 та отримані кошти від продажу будинку віддав в рахунок погашення заборгованості за договором позики.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що дійсно в травні 2015 року позичила ОСОБА_2 100000 грн. для купівлі ним будинку. Борг за довогором позики останній віддав через тиждень - 06 червня 2015 року.

Вислухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи сторони з 18 липня 2014 року по 24 листопада 2020 року перебували в зареєстрвоаному шлюбі, що підтверджується копією рішення П`ятихатського районного суду Дніпопетровської області про розірвання шлюбу/а.с.13/.

29 травня 2015 року, в період зареєстрованого шлюбу, ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу придбав домоволодіння по АДРЕСА_1 разом з земельною ділянкою площею 0.07 га для будівництва та обслуговування житлового будинку/а.с.55-56/.

Право власності на вказаний будинок та земельну ділянку зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна/а.с.14/.

Відповідно до відомостей про застраховану особу, наданих головним Упрвалінням пенсійного фонду України в Дніпропетровській області розмір виплати на загальнобов`язкове державне соціальне страхування ОСОБА_1 у 2014 році склав - 4388,29 грн., у 2015 році - 15256 грн., у 2016 році - 17262 грн., 2017 році - 32106, 67 грн., 2018 рік - 14730,33 грн., у 2019 році - 16517,25 грн., у 2020 році - 41896 грн./а.с.94-95/.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах висловлений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що сторони з 18 липня 2014 року по 24 листопада 2020 року перебували зареєстрованому шлюбі, у період перебування в зареєстрваному шлюбі за спільні сумісні кошти ними був придбаний будинок АДРЕСА_1 , який оформлений на відповідача ОСОБА_2 , відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, у зв`язку з чим позивач має право на 1/2 частину вказаного будинку, а тому вимоги ОСОБА_1 є законними та обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, частиною 1 ст. 377 ЦК України передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно із ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Нормами СК України презюмується право спільної сумісної власності, а оскільки позивачу ОСОБА_1 належить право власності на 1/2 частину спірного житлового будинку, тому відповідно до ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України до неї переходить і право власності на ту частину земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт.

У п. 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України.

Отже, у разі поділу житлового будинку, будівлі, споруди між колишнім подружжям, співвласник житлового будинку, будівлі, споруди має право отримати у власність відповідну частину земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт нерухомого майна.

Таку ж правову позицію висловлено у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року у справі № 6-814цс15 та у постанові у Верховного Суду від 25 лютого 2019 року у справі № 199/2099/17 (провадження 61-35533св18).

Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позивача в частині визнання за нею права власності на частину земельної ділянки у розмірі частки права власності у спільному майні подружжя є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Що ж стосується зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання будинку особистою приватною власністю, суд приходить до наступного висновку.

Так, відповідачу ОСОБА_7 на праві приватної власності належав житловий будинок АДРЕСА_2 , придбаний ним на підставі договору купівлі-продажу від 13 листопада 2012 року, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 13 листопада 2012 року/а.с.51/.

Згідно наданої копії розписки, вбачається, що ОСОБА_2 28 травня 2015 року позичив у ОСОБА_5 100 000 грн. на купівлю будинку та зобов`язується повернути кошти після продажу свого будинку, а саме після 05 червня 2015 року/а.с.89/.

29 травня 2015 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу придбав домоволодіння по АДРЕСА_1 разом з земельною ділянкою площею 0.07 га для будівництва та обслуговування житлового будинку/а.с.14/.

Борг у сумі 100000 грн. за договором позики від 28.05.2015 року повернуто відповідачем ОСОБА_2 06.06.2015 року, про що свідчить копія розписки/а.с.88/.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частина 1 ст. 190 ЦК України визначає майно як окрему річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 3 ст. 61 СК України).

Згідно з ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Отже, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї.

Судом встановлено, що за кошти одержані ОСОБА_2 за укладеним в період шлюбу договором позики з ОСОБА_5 було придбано житловий будинок АДРЕСА_1 , в якому подружжя проживало, тобто отримані кошти використані на задоволення потреб сім`ї, таким чином посилання відповідача ОСОБА_2 про те, що кошти, які використані ним для придбання спірного будинку, є його особистою власністю, є безпідставні.

При цьому суд зазначає, що зазначений договір створив обов`язки щодо повернення позики як для відповідача так і для позивача, у зв`язку з чим відповідач має право на стягнення половини вартості сплаченого ним боргу.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.128,141,263-265 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 та Ѕ частину земельної ділянки площею 0.07 га для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1268 грн. та 2000 грн понесених витрат на проведення незалежної оцінки житлового будинку.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання будинку особистою приватною власністю - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-дений строк з дня проголошення рішення . У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 24 вересня 2021 року.

Головуючий суддя Ю.В. Фирса