Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 вересня 2021 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого - судді Бондаренко О. В., при секретарі Тодосієнко О.А., Бутовій Ю.В., Вангородській О.С., розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на майно, -

В С Т А Н О В И В :
23.10.2019 позивач - ОСОБА_1 звернулася до суду з даною позовною заявою мотивуючи тим, що з грудня 2004 року по жовтень 2019 року проживала однією сім`єю з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу. Від шлюбних відносин у них народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З грудня 2004 року вони проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, у квартирі її батьків: АДРЕСА_1 . У березня 2005 року вони придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 . Після закінчення ремонту в зазначеній квартирі, у червні 2009 року вони переїхали до неї проживати, де продовжували жити однією сім`єю, вести спільне господарство, мали спільний бюджет, фактично виконували права та обов`язати подружжя, тобто проживали однією сім`єю як подружжя до жовтня 2019 року. З вересня 2018 року їх стосунки з ОСОБА_2 погіршилися, останній постійно вчиняв скандали та виганяв її з дому разом із дочкою. Після скандалів, вона періодично змушена була проживати у батьків та друзів. Фактично їх шлюбні стосунки припинилися у жовтні 2019 року, вона разом із дочкою переїхала зі спільної квартири після скандалу з відповідачем, в в`язку із чим викликала поліцію, у результаті чого було вкладено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. 173-2 КУпАП. У зв`язку з тим, що вона змушена залишатися із дитиною без житла, просить в судовому порядку встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з грудня 2004 року до жовтня 2019 року для вирішення питання про поділ спільного майна, що було набуто під час спільного проживання з відповідачем без реєстрації шлюбу. Починаючи з 2009 року та до подання даної позовної заяви, вона особисто несла тягар утримання спільного майна, а саме шляхом сплати рахунків за комунальні послуги та утримання будинку. Оскільки у добровільному порядку вирішити спір неможливо, просила у судовому порядку, з урахування уточнених позовних вимог на підготовчому засіданні: встановити юридичний факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 без шлюбу у період з грудня 2004 року по жовтень 2019 року; визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 62,9 кв. м.; в порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за нею право приватної власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 62,9 кв. м., залишивши у власності ОСОБА_2 право приватної власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 62,9 кв. м. та стягнути з відповідача на її користь судовий збір у розмірі 8746,80 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 3200,00 грн., витрати на сплату послуг експерта в розмірі 2500,00 грн.

01.11.2019 року судом постановлено ухвалу, про повернення ОСОБА_1 заяви про забезпечення позову.

06.12.2019, після усунення позивачем недоліків позову, судом прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання та 15.07.2020 судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті.

Позивач - ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі та зазначила, що вони з відповідачем до спільного проживання були знайомі близько 3-4 років, відповідач поїхав працювати за кордон у Великобританію, де пробув близько року, у 2004 році він повернувся. Вони зустрілися з відповідачем у серпні 2004 року, який хвалився, що придбав автомобіль марки «Daewwo Lanos». З листопада 2004 року вони з відповідачем почали тісно спілкуватися, а з грудня 2004 року почали проживати разом в смт. Володарка, у її батьків. Вони постійно проживали разом, спільно купували речі для відповідача, він їздив до своєї матері, оскільки до цього він з нею проживав. У грудні відповідач сказав, що хоче придбати квартиру для їх спільного проживання. Відповідач сам займався купівлею квартири, а їй розповідав які помешканні він оглядав, та в березні 2005 року придбали квартиру. Між ними інколи виникали суперечки, однак вони продовжували стосунки. У 2005 році вони разом відпочивали в м. Одеса та АР Крим. Відповідач отримував заробітну плату та вони домовилися, що будуть її переводити у валюту і відкладати для придбання квартири, а на харчування і комунальні послуги відповідач кошти не витрачав, оскільки решта потреб задовольнялася за рахунок її заробітної плати та допомоги батьків. Коли їх дитині виповнилося один рік, відповідач закінчив ремонт у квартирі та вони переїхали проживати до квартири. Техніку для квартири купували у кредит, оформлений на відповідача, адже так було зручно. Коли переїхали до квартири, кухня була умебльована, була посудомийна машина та інші побутові речі. На утримання дитини вона у відповідача коштів не просила, адже розуміла, що йому необхідно сплачувати кредит, а відповідач давав їй кошти на харчування. Щодо реєстрації шлюбу вони не замислювалися, оскільки у них все було добре, взаємно і на довірі. Відповідач не робив їй пропозицію щодо одруження, такі розмови виникали між ними, але вони думали це питання вирішити пізніше. Після того, як вона дізналася про вагітність і повідомила про це відповідача, він дуже зрадів, перед пологовий етап вона проходила сама, адже відповідач працював, але саме його мати разом із нею ходила на УЗД і підтримувала її. Після пологів вони з відповідачем і дитиною проживали у її батьків, які їм допомагали, а вони по черзі купували продукти. Відповідач долучався до догляду за дитиною, гуляв із нею, їздив у парк на прогулянку. Між нею та відповідачем були сімейні стосунки, спільна дитина і побут. Вона у квартиру замовляла меблі та різні речі, на кошти які їй давав відповідач. Коли переїхали до квартири спали усі разом на дивані, поки не купили через місяць 2-х спальне ліжко, тоді вони з відповідачем перейшли у спальну кімнату. З 2009 року по 2019 рік між нею та відповідачем були сварки і тоді вони спали по різних кімнатах, а потім мирилися. На придбання квартири були витрачені кошти близько 18000 19000 доларів США, а саме: кошти, що залишилася після заробітків відповідача та купівлі автомобіля; зібрані кошти із заробітної плати відповідача, які переводили у валюту, а на потреби сім`ї витрачали її заробітну плату та пенсію. Пошуком квартири займався відповідач, він спілкувався з ріелторами та оглядав варіанти, а з нею лише все обговорював. В період їх проживання у смт. Володарка відповідач 1 раз у 2 неділі їздив до своєї матері, де був зареєстрований, інколи ночував у неї. У період коли вони з відповідачем проживали у смт. Володарка, відповідач мав в даному помешканні особисті речі, одежу та засоби гігієни, а документи завжди возив із собою, він залишався на вихідні із нею, а інколи ночував у своєї матері. На початку їх спільного проживання відповідач не жив постійно у матері, вони разом їздили до його батьків із зими весни 2008 року. З 2004 року по 2007 рік вони до його батьків не їздили, а вперши поїхали за три місця перед народженням дитини.

Представник позивача, адвокат Бойко Л.І., у судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі та зазначила, що з грудня 2004 року по жовтень 2009 року позивач і відповідач проживали разом з батьками позивача у двохкімнатній квартирі в АДРЕСА_1 . Потім, з 2009 року, вони проживали за адресою: АДРЕСА_2 , у придбаній ними у березні 2005 року квартирі. Сторони мали спільні права та обов`язки, мають спільну дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , спільно утримували майно, проводили ремонтні роботи, позивач сплачувала комунальні послуги, проводили спільне дозвілля та інше, притаманне подружжю. Квартира була набута під час їх спільного проживання для їх сім`ї. Позивач у той час працювала у сфері освіти, мала постійний дохід, а відповідач не мав постійного заробітку. Відповідач працював у Великобританії та отримував заробітну плату, позивач отримувала заробітну плату та пенсію,тому вони мали можливість купити квартиру.

Представник позивача, адвокат Самойленко А.М., у судовому засіданні позов підтримав та зазначив, що докази відповідача не завірені належним чином, не відповідають ДСТУ та без відповідно завіреного перекладу, тому не можуть прийматися до уваги.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позов не визнав, подав письмові пояснення в яких зазначив, що близько із позивачем познайомився у грудні 2004 року, залишався ночувати у її батьків з другої половини грудня, періодично 3-4 дні в тиждень, підтримуючи лише інтимні стосунки, а інші 3-4 дні проживав у своїх батьків за місцем реєстрації. Між ним та позивачем не було спільного бюджету, вони не вели спільне господарство, між ними не було взаємних прав і обов`язків, взаємного матеріального забезпечення та піклування, не було проведено жодних спільних витрат на придбання майна в інтересах один одного, а у квартирі її батьків він мав лише засоби гігієни. В період 2005 року до червня 2009 року вони із позивачем більше 5 разів розходилися на 2-3 місяці. Вони з позивачем мають різні зареєстровані адреси та між ними відсутні сталі ознаки притаманні сім`ї. Дійсно з червня 2009 року вони почали проживати разом у спірній квартирі, але проживали не як чоловік і жінка та не як сім`я. Позивач стала проживати у квартирі, як наймач, про що свідчить договір найму укладений 02.12.2014. Щодо поділу майна, то він категорично заперечує. З липня 2003 року по квітень 2004 року, включно, він офіційно працював за кордоном, а саме у Великобританії на посаді завідуючого складу птахофабрики, працював від 40 до 75 годин щотижня. Отримував щотижня високу заробітну плату у фунтах стерлінгах, заробив станом на 26.03.2004 року 8480 фунтів стерлінгів. З 26.03.2004 по 16.04.2004 заробив, з урахуванням відпускних та сплати податку 1273 фунтів стерлінгів, у підсумку заробив 9753 фунтів стерлінгів. Приїхавши в Україну, за свої особисті кошти, з метою їх вкладення у нерухомість, 05.03.2005 року купив квартиру. Яким чином вони із позивачем, як вона стверджує, могли придбати квартиру в період знайомства з нею протягом лише 3 місяців і за які спільні кошти невідомо. Ніякої участі коштами чи працею у набутій квартирі позивач не приймала. Про купівлю квартири вона невідь не знала. Отже, джерелом набуття майна є його особисті кошти і тому це майно ніяк не може бути спільною сумісною власністю. З 10.05.2004 по 01.08.2012 він працював у ПП «Аграрне», головним економістом, директором якого є його батько ОСОБА_5 , стабільно отримував заробітну плату та матеріальну допомогу від батька. У судовому засіданні зазначив, що з позивачем знайомий з грудня 2004 року, вони почали зустрічатися і він інколи залишався у неї в смт. Володарка ночувати. До 2007 року їх стосунки періодично переривалися на 2-3 місці. Він постійно працював офіційно з травня 2004 року і по даний час у ПП «Аграрне» та мав доходи, стаж переривався, працював за сумісництвом. З липня 2003 року по квітень 2004 року був у Великобританії на заробітках, мав дохід 9700,00 фунтів. По приїзду в Україну, в березні 2004 року, сплатив податки та мав на меті купити квартиру. З лютого 2005 року по квітень 2005 року між ним та позивачем не було стосунків, тому вона не знала про придбання квартири, вочевидь і не знає як квартира купувалася та за які кошти. Ремонт у квартирі також був зроблений за його кошти. Спільного бюджету у них з позивачем не було. У червні липні 2009 року вони з позивачем і дитиною переїхали до квартири, утримання квартири відбувалося за його кошти. З червня 2009 року по 2019 рік вони проживали у квартирі разом, але сімейних стосунків між ними не було, вони займали різні кімнати. В смт. Володарка він постійно не проживав у період з кінця 2004 року по 2009 рік. В квартирі в смт. Володарка проживали: батько і мати позивача, син позивача від першого шлюбу і позивач, він інколи залишався на ніч у позивача (3-4 дні на тиждень), але постійно там не проживав. Він працював неподалік від проживання позивача, тому інколи і залишався у неї на ніч, визначеної періодичності коли він залишався у позивача не було, а його в квартирі батьків позивача називали «квартирантом». Догляд за його речами здійснювала його мати, а інколи і позивач, коли він залишався у неї на ніч. Він завжди мав із собою змінний робочий одяг. Позивач дізналася про придбання квартири через 1-2 місяця після її купівлі. Кошти на придбання квартири позивач не вкладала, крім того, у неї була невелика заробітна плата. Так, дійсно у нього був автомобіль марки «Daewwo Lanos», але це було службове авто, а не його особисте. Жодної фінансової участі ні позивач ні її родичі у придбанні квартири не приймали. Так, вони з позивачем намагалися створити сім`ю, у них народилася спільна дитина, однак, нажаль, їх стосунки неможливо назвати сімейними. Квартиру він облаштовував самостійно за власні кошти, на придбання дитячої кімнати він витратив 12000,00 грн., а позивач лише уклала договір на її доставку, він залишив гроші позивачу для оплати товару, адже необхідно було їхати на роботу, а вона отримала меблі та передала за них кошти. Інші меблі у квартиру та побутову техніку він купував особисто поступово, деякі купував у кредит.

Представник відповідача, адвокат Дульдієр О.П., у судовому засіданні позов не визнав та зазначив, що сторони знайомі з грудня 2004 року, зустрічалися, відповідач періодично ночував у позивача, але у них буди лише інтимні стосунки. Спільного господарства відповідач та позивач не вели, взаємних прав та обов`язків, взаємного матеріального забезпечення і піклування не було, спільного бюджету також не вели і спільні кошти на придбання майна не витрачали. За увесь час знайомства вони розходилися у стосунках 3-4 рази і між ними відсутні ознаки притаманні сім`ї. Позивач проживає у квартирі відповідача на підставі договору найму. Відповідач придбав квартиру за кошти, які заробив у Великобританії, адже мав високу заробітну плату, а по приїзду до України на ці кошти придбав житло. Як сторони могли придбати квартиру за спільні кошти невідомо, адже позивачу взагалі не було відомо про придбання даного майна, вона квартиру не оглядала, у нотаріуса її не було, ніякої участі у придбанні квартири вона не приймала. Між позивачем та відповідачем укладено договір найму житлового приміщення для її проживання.

Суд, заслухавши учасників справи, показання свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (частина 1 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79, ч. ст. 78 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 02.12.2014 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією паспорта (том 1 а.с.10,73).

Згідно із довідкою до акта МСЕК серії КИО-1 № 358343 (том1 а.с.26-27), позивач має інвалідність третьої групи з 01.08.2010 року довічно.

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , станом на 05.03.2005 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , а з 30.09.2014 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області ( том1 а.с. 54), копією паспорта (том1 а.с.143-144), копією договору купівлі продажу квартири ( том1 а.с.164).

З копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (том а.с.75), вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

З довідок управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради від 12.09.2019 за № 3347 та № 3348, про реєстрацію місця проживання особи (том 1 а.с.114,115), вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 02.12.2014 по теперішній час зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.09.2019 (том1 а.с. 76-78), вбачається, що 09.03.2005 за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_4 на підставі договору купівлі продажу від 05.03.2005, посвідченого Другою Білоцерківською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого у реєстрі за № 1-1172 та 01.02.2008 вказана квартира була обтяжена на підставі договору іпотеки № 637, укладеного відповідачем в порядку забезпечення виконання зобов`язань за кредитною угодою № 26/59 від 31.01.2008, укладеною між ОСОБА_6 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

З копії договору купівлі продажу квартири від 05 березня 2005 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської державної нотаріальної контори Магдич Т.І., зареєстрованого у реєстрі за № 1-1172 (том 1 а.с.164-165), вбачається, що між ОСОБА_7 , від імені якої на підставі доручення діяла ОСОБА_8 , та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_4 . Загальна вартість квартири згідно витягу з реєстру прав власності на майно МБТІ м. Біла Церква № 64446322 від 08.02.2005 становила 14779 грн.

Згідно Звіту про оцінку майна, затвердженого директором ПП «ЗОЛОТИЙ ЛЕВ» (том1 а.с.95-113), виконаного за заявою ОСОБА_1 , ринкова вартість квартири АДРЕСА_4 станом на 27.11.2019 721000,00 грн.

Згідно ст. 3 СК України визначено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Про ознаки проживання однією сім`єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 03.06.99 №5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.

Виходячи з наведених норм кожна людина має право на сімейне життя, при цьому укладання шлюбу між чоловіком та жінкою не є обов`язковою умовою для створення їхньої сім`ї. Сім`я може бути створена на будь-яких підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Цивільний шлюб це відносини жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю та при цьому не є одруженими.

Згідно ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Позивач в обгрунтування обставин справи вказувала на те, що підтвердженням того, що вони з відповідачем проживали як подружжя є наявність спільної дитини, яку відповідач визнав.

Разом з тим, наявність спільної дитини у сторін та визнання відповідачем батьківства відносно неї не може безумовно свідчити про те, що сторони проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, що узгоджується з висновком Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц (провадження № 61-23286св18).

Позивач просила у судовому порядку встановити факт проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу та на підтвердження факту проживання із відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з грудня 2004 року по жовтень 2019 року надала письмові докази: копії фотознімків, договір купівлі - продажу товарів від 17.05.2012 року, квитанції про сплату комунальних послуг по спірній квартирі, витяг з історії по картковому рахунку, копію постанови суду від 01.11.2019 року, та посилалася на показання свідків: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .

Так, з копії Договору купівлі продажу товарів від 17.05.2012 року, укладеного між ОСОБА_1 (покупець) та ФОП ОСОБА_12 , вбачається факт придбання дитячих меблів на суму 1942 грн., та у договорі зазначено, що позивач проживає по АДРЕСА_2 . ( том 1 а.с.89).

З копії постанови Білоцерківського міськрайонного суду від 01.11.2019, у справі № 357/12362/19 ( том 1 а.с.116-119), вбачається, що відносно ОСОБА_2 було складено протокол ГР № 203986 про адміністративне правопорушення, 20 жовтня 2019 року близько 15-30 год., від вчинив відносно своєї цивільної дружини та своєї доньки домашнє насильство економічного характеру, а саме: не давав доступу до кухні, ванної кімнати та різної побутової техніки, ображав нецензурною лайкою в присутності доньки, чим вчинив правопорушення, передбачене ст. 173-2 ч.1 КУпАП. Судом було встановлено, що в протоколі про адміністративне правопорушення не наведено достатніх доказів вини ОСОБА_2 щодо вчинення ним правопорушення передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП, тому провадження у справі було закрито, за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Відповідач у судовому засіданні підтвердив, що позивач разом із дитиною проживали у спірній квартирі з червня 2009 року, тому факт придбання дитячих меблів був необхідним для належних умов проживання дитини, а постанова суду підтверджує лише факт проживання сторін за однією адресою та наявність суперечки, яка сталася між ними 20 жовтня 2019 року.

Відповідачем в спростування доводів позивача надано копію Договору найму ( том1 а.с.166), з якого вбачається, що 02.12.2014 власник квартири АДРЕСА_4 - ОСОБА_2 , наймач - ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , 2008 року народження, уклали договір про здачу в найм у користування житловою площею 45,0 кв.м. на рівних умовах - постійно, згідно умов якого ОСОБА_1 зобов`язалася утримувати майно у належному стані і своєчасно оплачувати всі комунальні послуги з квитанцій виписаних на ім`я ОСОБА_2 , що і підтверджується копіями квитанцій про сплату комунальних послуг по квартирі АДРЕСА_4 , згідно яких здійснювалася оплата коштів за надані послуги, що вбачається з копій квитанцій за березень 2010 року, липень 2012 року, квітень 2014 року, травень 2015 року наданих позивачем ( том 1 а.с.86-88).

Представник позивача у судовому засідання зазначив про те, що вказаний договір було укладено сторонами лише з метою реєстрації місця проживання позивача та дитини.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», для реєстрації місця проживання особа або її представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг): письмову заяву; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається свідоцтво про народження; квитанцію про сплату адміністративного збору; документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації; військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).

Згідно із п.п.4 п. 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207, документи, що підтверджують право на проживання в житлі є - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників).

Таким чином, Договір найму житлового приміщення не є обов`язковим за наявності згоди власника квартири, а для реєстрації місця проживання дитини відповідача договір та згода власника квартири взагалі не вимагаються, тому суд критично оцінює вказані доводи представника позивача та твердження позивача щодо сплати комунальних послуг, яка передбачена договором найму житла і остання мала доступ до вказаних квитанцій.

З наданих позивачем фотокопії (а.с.82-85), вбачається, що сторони спільно відпочивали у 2005 році та у 2011 роцу, були присутні на святах у матері відповідача у 2009 році і у 2012 році, на весіллі сестри відповідача у 2013 році.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні пояснив, що він знайомий з відповідачем з кінця 2004 року, з 2004 року по червень 2009 року відповідач проживав з його сім`єю в АДРЕСА_1 , вони з позивачем займали одну кімнату, а син позивача ОСОБА_13 займай дитячу кімнату. Відповідач проживав із позивачем, як чоловік та жінка, як подружжя, але чому вони не зареєстрували шлюб йому невідомо. Відповідач у вказаний період постійно проживав з позивачем. Харчувалися разом, в сімейному колі відбували свята. Також, відповідач навідувався до своїх батьків, в томі числі із позивачем. Відповідач допомагав його сім`ї обробляти город, допомагав по господарству та використовував врожай, купував продукти харчування. За проживання у їх квартирі з відповідача гроші не брали, сприймали його як повноцінного члена сім`ї. В їх помешканні були речі відповідача, пранням яких займалася позивач, а інколи і його дружина. Відповідач позитивно сприйняв новину про народження у нього дитини. До народження дитини у батьків відповідача не був, лише зустрічався з його батьком, який також до них приїздив. Де взялися гроші на придбання спірної квартири йому невідомо, оскільки він не вмішувався у відносини позивача та відповідача. Чи проживав відповідач у своїх батьків, в період коли жив в смт. Володарка, не пам`ятає.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснила, що проживає в АДРЕСА_5 , по сусідству з батьками позивача та товаришувала із її матір`ю, а з відповідачем познайомилася коли він почав проживати з позивачем, близько 2004 року. Відповідача бачила в дворі їх будинку, автомобіль його бачила поряд з будинком і ввечері і зранку. Позивач і відповідач близько 4 років жили в їх будинку, може на 1-2 дні на тиждень відповідач їздив до матері. Відповідач завжди здоровався при зустрічі, але розмов з ним не вели. Коли вона приходила в гості до сусідів, то зустрічала у них відповідача, жили вони нормально та вона ніколи не вмішувалася у їх стосунки і не розпитувала нічого. У сусідів 3-х кімнатна квартира у якій жили мати і батьком ОСОБА_14 , позивач з відповідачем жили у великій кімнаті,оскільки так розповідала мати ОСОБА_14 . Від матері позивача також чула, що позивач з відповідачем збираються купувати квартиру.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні пояснила, що проживає в смт. Володарка по сусідству з батьками позивача, у 2006 році переїхала в с. Зрайки. Відповідача знає з 2004 року, з того часу як він почав жити з нею, за період 2008 - 2009 роки їй нічого невідомо. Позивач та відповідач жили разом як подружжя, зустрічала їх коли вони йшли на роботу, часто в гості заходила і на свята, та бачила їх разом. Ввечері коли заходила до сусідів казали, що відповідач у кімнаті, але він не виходив, був не товариський. Відомо, що позивач та відповідач жили як сім`я, він на обід завжди приїздив. Щодо купівлі квартири їй нічого невідомо.

Разом з тим, показання свідків та спільні фотографії, не можуть свідчити про факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та не можуть бути визначальними у вирішенні цього питання (зазначений правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), а посилання на періодичний спільний відпочинок, не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у розумінні статті 74 СК України, без наявності інших ознак сім`ї, що узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15 (провадження № 61-30273св18) в якій вказано, зокрема, що факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю.

Також, доводи позивача спростовуються показаннями свідків: ОСОБА_16 та ОСОБА_17 .

Свідок ОСОБА_16 ( АДРЕСА_6 ) в судовому засіданні пояснив, що знає відповідача з 2003 року, вони познайомилися у Центрі зайнятості населення, разом їздили у Великобританію на заробітки, проживали та працювали на птахофабриці, заробляли 3000-4000 фунтів на місяць, кошти збирали, а потім везли додому. Відповідач хотів на зароблені кошти придбати собі житло в м. Біла Церква, що і зробив. У Великобританію вони приїхали разом, але він повернувся додому раніше, а відповідач залишився ще на півроку. По приїзду він зустрічав відповідача, також, вони зустрічалися у нього дома, де він жив із матір`ю, та допомагав відповідачу робити ремонт у новій квартирі. ОСОБА_18 у відповідача були, разом вони їздили на відпочинок у 2004, 2005, 2006 роках. Вони з відповідачем часто спілкували у період з 2003 по 2007 роки, а потім, бачилися рідше, в зв`язку з сімейними обставинами. Де знаходиться квартира відповідача він наразі не пам`ятає, оскільки коли він допомагав заносити меблі до помешкання, речі, будівельні матеріали він не роздивлявся. Відповідач не обговорював яку саме квартиру має купити, просто казав, що треба гроші вкласти у житло, але що з ними зробить не казав.

Свідок ОСОБА_17 ( з 03.09.2019 року знятий з реєстрації у АДРЕСА_7 ) у судовому засіданні пояснив, що являється вітчимом відповідача, позивача знає з 2008 року, познайомилися, коли з дружиною повернулися додому, а вони із сином були у квартирі. Відповідач після університету поїхав до Великобританії на заробітки, казав, що хоче придбати житло, що і зробив, купив квартиру, зробив у ній ремонт, а коли у нього народилася дитина, сказав, що вони будуть жити у даній квартирі. Після купівлі квартири відповідач постійно жив із ним та матір`ю, інколи (1-2 рази у місяць) міг не ночувати дома, казав, що ночував на роботі. Мати йому прала речі 1-2 рази на тиждень, яка також займалася побутом. З 2009 року відповідач почав жити самостійно, переїхав у квартиру, до якої переїхала і позивач.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем не надано доказів, які б у своїй сукупності дали змогу дійти висновку про наявність обставин справи, які входять до предмета доказування, а саме, що в період з грудня 2004 року по жовтень 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мали спільний бюджет, вели спільне господарство, були пов`язані виконанням взаємних прав і обов`язків та спільним побутом, тобто між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Також, позивач просила визнати спільним майном подружжя квартиру АДРЕСА_4 , яка зареєстрована за відповідачем, і визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаної квартири.

Згідно ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки і чоловіка, які не перебувають в шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього кодексу.

Положеннями п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що при застосуванні ст.74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

У постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15 (провадження № 61-30273св18) вказано, що за відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України вважати майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 25 грудня 2013 року ухвалив постанову у справі № 6-135цс13, згідно правового висновку якої вбачається що, під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно із правовими висновками, викладених Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, необхідно встановити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року справа № 546/912/16-ц, провадження № 61-36178св18.

Також, у правовій позиції викладеній у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Верховного Суду від 04.09.2019 року у справі № 204/8558/2014-ц, провадження № 61-26144св18, Суд звертає увагу на те, що конструкція норми ст. 60 СК України свідчить пор презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільності сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Встановлено, що 05 березня 2005 року відповідачем - ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі продажу було придбано квартиру АДРЕСА_4 , загальною вартістю 14779 грн.

Як вбачається з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (том 1 а.с.167), ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу № 1-1172 від 05.03.2005 є власником вказаної квартири.

Позивач на підтвердження факту спільної сумісної власності на вказану квартиру не надала жодних доказів на підтвердження того, що зазначене спірне майно було набуте нею та відповідачем внаслідок їх спільної праці, або доказів укладення між ними письмової угоди про створення спільної сумісної власності.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з липня 2003 року по квітень 2004 року працював на підставі Трудового договору в Оkane group of company, у Великобританії, на посаді завідуючого складу птахофабрики, отримував щотижня заробітну плату, яка станом на 26.03.2004 року ставила 8480 фунтів стерлінгів, з 26.03.2004 по 16.04.2004 отримав заробітну плату, з урахуванням відпускних та сплати податку, 1273 фунтів стерлінгів, всього заробив 9753 фунтів стерлінгів. Також, з 2004 року по 2007 рік працював в ПП «Аграрне» та за період з лютого 2004 року по березень 2005 року отримав дохід у розмірі 11782, 78 грн., що підтверджено матеріалами справи (том 1 а.с.161-163, 168-174).

Тобто, ОСОБА_2 мав особисті кошти для придбання квартири АДРЕСА_4 , що підтверджено матеріалами справи та узгоджується з показаннями свідків: ОСОБА_16 та ОСОБА_17 .

Таким чином, суд дійшов висновку, що зазначена квартира є особистою приватною власністю відповідача, адже набута ним за кошти, які належали йому особисто.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов в частині визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частину майна не підлягає до задоволення.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Згідно із ст. 141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

Керуючись ст. 3, 21, 57, 60, 74 СК України, ст.368 ЦК України, ст. 4, 12, 76 82, 141, 258, 259, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В :
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_8 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_8 ), про встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на майно, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 27.09.2021, з урахуванням ч.3 ст. 124, ч.6 ст. 259 ЦПК України.

СуддяО. В. Бондаренко