Житомирський апеляційний суд
Справа №275/89/21 Головуючий у 1-й інст. Лівочка Л. І.
Категорія 44 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

за участі секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №275/89/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ; третя особа: Брусилівська селищна рада Житомирського району Житомирської області, про стягнення моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 06 серпня 2021 року, яке ухвалене під головуванням судді Лівочки Л.І. у смт.Брусилові,

в с т а н о в и в:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 . Просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь нанесену моральну шкоду в розмірі 1 500 000 грн. Позов обґрунтовував тим, що ОСОБА_2 в 2019 році був депутатом Брусилівської селищної ради Брусилівського району Житомирської області. На розгляд відповідної сесії селищної ради позивачем в серпні 2019 року були подані заяви про вирішення питання щодо користування на умовах договору оренди земельними ділянками для сінокосіння. Розглядаючи заяви позивача на сесії Брусилівської селищної ради, відповідач умисно з метою шантажу та залякування ОСОБА_1 проголосував за прийняття сесією селищної ради рішення щодо ініціювання притягнення його до кримінальної відповідальності. Вважає, що за вказані рішення відповідачем було проголосовано без будь-яких правових підстав та з порушенням порядку сесії, що мало лише одну мету залякати його та завадити подати заяви про передачу в оренду земельних ділянок. Такими протиправними та умисними діями позивачу було заподіяно значну моральну шкоду, яка виразилась в емоційних та душевних стражданнях та хвилюваннях. Внаслідок протиправної поведінки відповідача він на деякий час був позбавлений можливості реалізувати свої уподобання та бажання, як звичайна людина, яка веде досить емоційний спосіб життя, що також викликало у нього моральні страждання. У зв`язку з цією ситуацією він відчув себе приниженим, що негативно позначилося на його психологічному стані, змусило сильно нервувати і переживати. Крім того, протиправні дії відповідача спричинили порушення його звичного життєвого укладу, тому що у нього виникла необхідність відстоювати свої права у судовому порядку, витрачати на це багато часу та коштів. Внаслідок висвітлення цієї інформації на офіційному сайті Брусилівської селищної ради він був вимушений прикладати додаткових зусиль для організації та налагодження звичайного режиму життя. Перенесений в зв`язку з неправомірними діями відповідача сильний психологічний стрес, постійне нервове напруження призвело до погіршення стосунків з односельчанами, негативно позначилося на його психологічному стані та відносинах в сім`ї. Вищевказане унеможливило в повному обсязі продовжити активне громадське життя та балотуватися на виборах 2020 року депутатом Брусилівської селищної ради, адже він є керівником громадської організації «Асоціація фермерів та приватних землевласників Житомирської області» Житомирської обласної організації Партії відродження села. Посилається на те, що вказані дії відповідача повністю нівелювали його авторитет серед членів партії та громадян громади.

Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 06 серпня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі. Вважає, що саме відповідач, діючи не в спосіб та не у межах, що визначені Конституцією і законами України, голосуючи за прийняття рішення по неіснуючому документу, порушив охоронювані законом його права та інтереси, заподіяв йому моральну шкоду, яка підлягає стягненню саме з відповідача, як винної особи. Також, він не згодний з висновками суду першої інстанції про те, що належним відповідачем у справі є Брусилівська селищна рада, оскільки при розгляді вказаного питання голосування проводилося поіменним голосуванням депутатів, тому він має претензії до кожного депутата, який прийняв рішення стосовно не існуючого документа. Вважає це належним способом захисту від неправомірних дій відповідача. Зазначає, що до Брусилівської селищної ради на час ухвалення рішення 21 вересня 2019 року він не надавав розпорядження голови Брусилівської РДА від 14 квітня 2010 року №108 «Про затвердження технічної документації із землеустрою», але про підроблення й використання цього розпорядження було зазначено у п.5.1 рішення селищної ради від 21 серпня 2019 року. Він надавав за цими ж реквізитами розпорядження голови Брусилівської РДА саме «Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок».

На апеляційну скаргу відзиву від учасників справи не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (частина третя ст.360 ЦПК України).

Учасники справи в судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справі повідомлені належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи не спрямовували.

Відповідно до частини другої ст.372 ЦПК України неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів, які б належним чином підтверджували факт заподіяння йому моральної шкоди діями відповідача з приводу голосування ним за рішення селищної ради від 21 серпня 2019 року про звернення до правоохоронних органів та доказів протиправності таких дій відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що в серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Брусилівської селищної ради із заявою про передачу земельних ділянок в оренду. До вказаної заяви було долучено відповідний перелік документів, в тому числі - копії відповідних розпоряджень голови Брусилівської РДА від 14 квітня 2010 року на підтвердження права ОСОБА_1 на отримання ділянок в оренду.

З наданих копій розпоряджень голови Брусилівської РДА від 14 квітня 2010 року №109 «Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок» та від 14 квітня 2010 року №108 «Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок» вбачається, що ОСОБА_1 надано відповідні дозволи щодо відведення земельних ділянок для передачі в оренду для ведення фермерського господарства за рахунок земель запасу та резерву, що розташовані за межами населених пунктів.

Згідно з іншою існуючою копією розпорядження голови Брусилівської РДА від 14 квітня 2010 року №109 «Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою», вказаним розпорядженням вирішено питання щодо заяви ОСОБА_3 , а згідно з іншою наявною копією розпорядження від 14 квітня 2010 року № 108 «Про затвердження технічної документації із землеустрою», вказаним розпорядженням вирішено питання щодо заяви ОСОБА_4 .

Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ОСОБА_1 є керівником ГО «Асоціація фермерів та приватних землевласників Житомирської області».

ОСОБА_2 станом на 21 серпня 2019 року був депутатом Брусилівської селищної ради Брусилівського району Житомирської області та брав участь в голосуванні за рішення селищної ради на 35 сесії 7 скликання. Вказана обставина визнається сторонами та підтверджується відповіддю Брусилівської селищної ради від 27 листопада 2020 року на запит ОСОБА_1 .

Із копії рішення 35 сесії 7 скликання Брусилівської селищної ради Брусилівського району Житомирської області від 21 серпня 2019 №1146 «Про розгляд заяв громадянина ОСОБА_1 » ОСОБА_1 відмовлено в передачі земельних ділянок в користування на умовах договору оренди та вирішено звернутися до Головного управління Національної поліції в Житомирській області в порядку, передбаченому КПК України, по факту вчинення громадянином ОСОБА_1 злочину, передбаченого ст.358 КК України, а саме підроблення та використання підробленого розпорядження голови Брусилівської районної державної адміністрації від 14 квітня 2010 року №108 «Про затвердження технічної документації із землеустрою» та від 14 квітня 2010 року №109 «Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою».

Спір між сторонами виник з приводу голосування відповідачем, як депутатом селищної ради, стосовно рішення, прийнятого селищною радою, щодо звернення до правоохоронних органів з повідомленням про вчинення позивачем кримінальних правопорушень та як наслідок завдання цим голосуванням позивачу моральної шкоди. При цьому законність самого рішення селищної ради не є предметом розгляду в даній справі, оскільки відповідних позовних вимог до органу місцевого самоврядування позивачем не заявлено.

Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Відповідно до ст.ст.1166,1167 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди та її результатом моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди (висновок у постанові Верховного Суду від 24 червня 2020 року в справі №455/1076/16-ц).

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 30 січня 2018 року в справі № 804/2252/14.

Як установлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи спір між сторонами виник з приводу відшкодування моральної шкоди, що спричинена діями (голосування) ОСОБА_2 як депутата селищної ради (органу місцевого самоврядування) при прийнятті рішення сесією Брусилівської селищної ради, внаслідок чого ухвалено рішення про звернення селищної ради до правоохоронних органів з повідомленням про вчинення позивачем кримінальних правопорушень.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Територіальна громада здійснює місцеве самоврядування в порядку, встановленому законом, безпосередньо або через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи; органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території (частина третя статті 140, частина перша статті 144 Конституції України).

Відповідно до частини першої статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування вирішують, крім передбачених в Основному Законі України, й інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

В статті 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» представницький орган місцевого самоврядування - виборний орган (рада), який складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення. Склад ради - кількість депутатів, обраних до відповідної ради, повноваження яких визнано і не припинено в установленому законом порядку.

Статтею 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що до основних принципів місцевого самоврядування належать, зокрема, принципи народовладдя, законності, гласності, колегіальності.

Статтею 12 ЗК України, ст.6, п.34 ст.26, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначені повноваження органу місцевого самоврядування (територіальної громади села) та порядок прийняття рішень у сфері земельних відносин.

Відповідно до ст.77 Закону України «Про місцеве самоврядування», шкода, заподіяна юридичним і фізичним особам в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності органів місцевого самоврядування, відшкодовується за рахунок коштів місцевого бюджету, а в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності посадових осіб місцевого самоврядування - за рахунок їх власних коштів у порядку, встановленому законом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, зокрема, Закон України «Про статус депутатів місцевих рад» (Закон №93-IV).

Статтею 1 Закону №93-IV визначено, що депутат сільської, селищної, міської, районної у місті, районної, обласної ради є представником інтересів територіальної громади села, селища, міста чи їх громад, який відповідно до Конституції України і закону про місцеві вибори обирається на основі загального, рівного, прямого виборчого права шляхом таємного голосування на строк, встановлений Конституцією України. Депутат місцевої ради як представник інтересів територіальної громади, виборців свого виборчого округу зобов`язаний виражати і захищати інтереси відповідної територіальної громади та її частини - виборців свого виборчого округу, виконувати їх доручення в межах своїх повноважень, наданих законом, брати активну участь у здійсненні місцевого самоврядування.

Відповідно до ст.19 Закону №93-IV, депутат місцевої ради користується правом ухвального голосу з усіх питань, що розглядаються на засіданнях ради та її органів, до складу яких він входить. Депутат місцевої ради набуває права ухвального голосу з моменту визнання його повноважень.

На сесіях місцевої ради депутати місцевої ради на основі колективного і вільного обговорення розглядають і вирішують питання, віднесені до відання відповідної ради (стаття 20 Закону №93-IV).

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина десята статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Судом встановлено, що на день ухвалення сесією рішення від 21 серпня 2019 року в розпорядженні селищної ради були наявні розпорядження голови Брусилівської РДА від 14 квітня 2010 року №№ 108, 109, зміст яких відрізняється від тих, які подав ОСОБА_1 . Позивач не заперечив, що подані ним розпорядження із тим самим номером та датою підтверджували його право на отримання земельних ділянок в оренду та були предметом розгляду селищної ради.

Виходячи із наведеного, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що розгляд питань, пов`язаних з розглядом заяви ОСОБА_1 щодо надання йому в оренду земельних ділянок, яке було предметом розгляду селищної ради на сесії 21 серпня 2019 року відбувалось в межах повноважень селищної ради як органу місцевого самоврядування, а вирішення питань здійснено в формі та спосіб, передбачений законодавством шляхом ухвалення рішення депутатами селищної ради.

Доводи ОСОБА_1 у апеляційній скарзі про те, що до Брусилівської селищної ради на час ухвалення рішення 21 вересня 2019 року він не надавав розпорядження голови Брусилівської РДА від 14 квітня 2010 року №108 «Про затвердження технічної документації із землеустрою», але про підроблення й використання цього розпорядження було зазначено у п.5.1 рішення селищної ради від 21 серпня 2019 року, оскільки він надавав за цими ж реквізитами розпорядження голови Брусилівської РДА саме «Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок» не змінюються висновків суду. Рішення від 21 вересня 2019 року прийнято колегіально органом місцевого самоврядування, що не вказує на протиправність голосування одного з депутатів за таке рішення селищної ради, про що також обґрунтовано зазначив суд першої інстанції у своєму рішенні.

Окрім того, колегія суддів зазначає, що обставини самостійного не звернення ОСОБА_2 , як депутата, до правоохоронних органів, право на що прямо надано частиною третьою ст.11 Закону 93-IV, не вказує на незаконність його голосування за звернення з даних питань селищною радою як юридичною особою. Протиправність рішення сесії судом не встановлювалася, а законність рішення сесії селищної ради від 21 вересня 2019 року не є предметом дослідження в межах цієї справи.

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що участь ОСОБА_2 , як депутата селищної ради, в голосуванні за рішення сесії при розгляді питань на виконання повноважень органу місцевого самоврядування у сфері земельних відносин не може вважатися протиправною, а позивачем не доведено протиправності дій відповідача під час голосування за рішення колегіального органу.

Рішення Брусилівської селищної ради від 21 серпня 2019 року є чинним та не оспорено у встановленому законом порядку.

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 вчинив будь-які протиправні дії, чим заподіяв ОСОБА_1 моральної шкоди.

Отже, в ході розгляду справи судом не встановлено факту протиправності дій саме відповідача як депутата селищної ради при голосуванні за рішення Брусилівської селищної ради від 21 серпня 2019 №1146, тобто не встановлена протиправність відповідача як одна з обов`язкових підстав для виникнення зобов`язання компенсації моральної шкоди позивачу, а законність рішення сесії селищної ради від 21 серпня 2019 року не є предметом оцінки суду в межах розгляду цієї справи.

Колегія суддів, враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц, дійшла висновку, що оскільки рішення від 21 серпня 2019 року в частині звернення до правоохоронних органів, з яким не згоден позивач, було прийнято у відповідній формі і порядку органом місцевого самоврядування як юридичною особою, тобто колегіально депутатами відповідної ради, то у випадку завдання таким рішенням моральної шкоди позивачу відповідальність на підставі ст.77 Закону України «Про місцеве самоврядування» має нести саме орган, який прийняв таке рішення Брусилівська селищна рада Житомирського району Житомирської області (а не індивідуально один чи кілька (вибірково) з депутатів місцевої ради, які голосували за прийняте колегіальне рішення. Однак, позовних вимог до селищної ради з приводу спірного рішення позивачем в даній справі не заявлено, з заявами про заміну відповідача, залучення співвідповідача на підставі ст.51 ЦПК України ОСОБА_1 не звертався.

Такий висновок відповідає встановленим обставинам справи та нормам матеріального права, а тому доводи ОСОБА_1 у апеляційній скарзі про те, що у такому випадку він не зможе звернутися до правоохоронних органів про притягнення винного (колегіальний орган) до кримінальної відповідальності не можуть бути враховані, оскільки вимоги позивачем заявлено в порядку цивільного судочинства і саме у цьому порядку розглядаються його позовні вимоги.

Колегія суддів вважає обґрунтованими мотиви суду щодо спростування доводів позивача про порушення його ділової репутації внаслідок звернення в правоохоронні органи, що спричинено голосуванням відповідача за відповідне рішення селищної ради з огляду на правові позиції, викладені в постанові Верховного Суду України від 29 серпня 2019 року в справі № 126/557/17 та Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 про офіційне тлумачення положення частини першої статті 7 Цивільного кодексу Української РСР (справа про поширення відомостей) від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003, оскільки саме по собі звернення до правоохоронних органів, які за законом наділені повноваженнями перевіряти цю інформацію на достовірність, не свідчить про поширення відомостей, які порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Доводи ОСОБА_1 щодо оприлюднення рішення 35 сесії 7 скликання Брусилівської селищної ради Брусилівського району Житомирської області від 21 серпня 2019 року № 1146 не заслуговують на увагу з мотивів, що викладені судом першої інстанції, які колегія суддів вважає обґрунтованими.

Колегія суддів також не знаходить доказів на підтвердження обставин наявності залякування і шантажу ОСОБА_1 з боку відповідача, та що саме внаслідок голосування за рішення сесії селищної ради та його оприлюднення він втратив можливість обиратися до органів місцевого самоврядування.

Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, оскільки позивачем не доведено обставин і підстав, які зумовлюють наявність моральної шкоди, та зокрема позивачем не надано обґрунтованих доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому моральної шкоди саме діями відповідача.

Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 не довів того, що ОСОБА_2 при винесенні колегіальним органом Брусилівською селищною радою рішення 35 сесії 7 скликання від 21 серпня 2019 року №1146, діяв з порушенням вимог Закону України «Про місцеве самоврядування» чи інших нормативно-правових актів, а також не надав доказів на обґрунтування факту спричинення і розміру майнової шкоди. Вказані висновки є подібними до висновків Верховного Суду в постанові від 04 листопада 2020 року в справі № 615/1170/19.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Виходячи із наведеного, підстав для зміни чи скасування рішення, яке оскаржено в апеляційному порядку, апеляційний суд не вбачає, оскільки воно ухвалено судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Водночас, Брусилівською селищною радою Житомирського району Житомирської області подано клопотання про постановлення окремої ували про порушення законодавства, яку селищна рада просить направити до правоохоронних органів для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та встановлення винної особи.

У клопотанні Брусилівська селищна рада вказала, що ОСОБА_1 у серпні 2019 року, звернувшись до Брусилівської селищної ради із заявою про передачу в оренду земельних ділянок, долучив копії розпоряджень голови Брусилівської районної державної адміністрації від 14 квітня 2010 року №108 та №109, які за своїм змістом кардинально відрізнялися від належно засвідчених розпоряджень голови Брусилівської районної державної адміністрації від 14 квітня 2010 року №108 та №109. Селищна рада вказує, що зазначені обставини дають підстави вважати про вчинення кримінального правопорушення та просить постановити окрему ухвалу.

Відповідно до ст.261 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Частиною 11 ст.262 ЦПК України визначено, що окрема ухвала стосовно порушення законодавства, яке містить ознаки кримінального правопорушення, надсилається прокурору або органу досудового розслідування, які повинні надати суду відповідь про вжиті ними заходи у визначений в окремій ухвалі строк. За відповідним клопотанням прокурора або органу досудового розслідування вказаний строк може бути продовжено.

Аналіз положень наведеної статті ЦПК України дає підстави для висновку, що окрема ухвала суду є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду.

Суд, в даному випадку, не вбачає правових підстав для постановлення окремої ухвали, передбаченої статтею 262 ЦПК України, зважаючи на те, що колегія суддів апеляційного суду позбавлена процесуальної можливості самостійно встановити наявність або відсутність ознак кримінального правопорушення, передбаченого Кримінальним кодексом України. До того ж направлення окремої ухвали відповідним органам для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань не передбачено вищенаведеними нормами цивільно-процесуального законодавства.

Апеляційний суд звертає увагу, що ст.262 ЦПК України не встановлено процесуального обов`язку суду постановляти окрему ухвалу. Постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду в разі встановлення судом підстав для окремої ухвали.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 16 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 30 грудня 2021 року.