Справа № 465/2146/21 Головуючий у 1 інстанції: Мартьянова С.М.
Провадження № 22-ц/811/2380/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Жукровської Х.І.

з участю представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 09 червня 2021 року в скалді судді Мартьянової С.М. у справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно,-

встановив:

У березні 2021 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 09 червня 2021 року відкрито загальне позовне провадження у даній цивільній справі.

В подальшому ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову шляхом заборони відчуження 2/5 частин будинку АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_3 .

Оскаржуваною ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 09 червня 2021 року заяву про забезпечення позову задоволено.

Забезпечено позов шляхом заборони відчуження 2/5 частин будинку АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_3 до вирішення спору по суті та набрання рішенням законної сили.

Застосовано зустрічне забезпечення позову шляхом зобов`язання позивачку ОСОБА_2 протягом десяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову внести на депозитний рахунок Франківського районного суду м. Львова грошові кошти у розмірі 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень, про що протягом трьох днів повідомити суд шляхом надання відповідних документів.

Ухвалу суду оскаржили позивачка ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що оскаржувана ухвала в частині застосування зустрічного забезпечення є помилковою.

Покликається на те, що відповідачка не є одноосібною власницею приміщення в підвалі будинку, площею 12,5 кв.м., тому у позові просить скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 9398553 від 15.04.2015 в частині зазначення у даному записі відомостей про приміщення в підвалі, при цьому дізнавшись про те, що ОСОБА_3 має намір відчужити належну їй частину будинку, звернулася до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову.

Вважає, що за умови відчуження відповідачкою спірного майна третій особі, виконання можливого рішення у даній справі буде істотно ускладнене, зокрема виникне інший спір з новим власником, відтак висновок про наявність підстав для забезпечення позову є обгрунтованим.

Звертає увагу, що у заяві про забезпечення позову зазначала про те, що відсутні підстави для застосування зустрічного забезпечення.

При цьому, суд застосував зустрічне забезпечення з тих підстав, що інтереси відповідачки можуть бути порушені вжиттям заходів забезпечення позову.

Покликаючись на ст. 154 ЦПК України вважає, що підстави для застосування зустрічного забезпечення відсутні, оскільки позивачка має зареєстроване місце проживання на території України і має у власності нерухоме майно, при цьому суду не було надано доказів про те, що майновий стан останньої чи її дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідачки, які можуть бути спричинені забезпеченням позову.

Поряд з цим, матеріали справи не місять доказів про те, що вжиття заходів забезпечення позову може завдати відповідачці збитків.

Просить скасувати ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 09 червня 2021 року в частині зустрічного забезпечення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 вважає, що оскаржувана ухвала постановлена судом із неповним з`ясуванням та недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідністю висновків суду обставинам справи, тому є незаконною.

Вважає, що суд першої інстанції погоджуючись із аргументами позивачки неправильно дійшов висновку про те, що запис у відомостях про право власності ОСОБА_3 може посягати на охоронюване законом право спільної часткової власності позивачки.

Покликаючись на норми ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зазначає, що законодавець врегулював ситуацію, коли відомості, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не відповідають наявним чинним та не скасованим правовстановлюючим документам, на підставі яких проведені реєстраційні дії, такі мають пріоритет над записами, що містяться у Державному реєстрі.

Таким чином, укладаючи договір купівлі продажу, нотаріус перш за все перевіряє відомості про об`єкт нерухомого майна саме за правовстановлюючими документами, а не за записом у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Крім цього, нотаріус реєструючи право власності за новим власником, може виключити із розділу про об`єкт нерухомого майна відомості, які не відповідають правовстановлюючим документам та є помилковими.

Вважає, що зазначене виключає можливість продажу нею приміщення у підвалі площею 12,5 кв.м.

Стверджує, що не має наміру та не може продати індивідуально визначене приміщення в будинку.

Просить скасувати ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 09 червня 2021 року та постановити нову, якою відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову.

11.11.2021 на адресу апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_3 .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідачки ОСОБА_1 на підтримку доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 , а також на заперечення доводів скарги ОСОБА_2 , перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно задовольнити, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково виходячи із такого.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до приписів частини першої завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Постановляючи оскаржувану ухвалу місцевий суд виходив з того, що позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 9398553 від 15 квітня 2015 року: щодо об`єкта нерухомого майна - будинку АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 1, в частині зазначення у даному записі відомостей про приміщення в підвалі, позначене в поетажному плані під літ. № II площею, 12,5 кв.м., тому забезпечення позову є співмірним з позовними вимогами, а невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання можливого рішення суду.

При цьому, врахувавши інтереси відповідачки ОСОБА_3 , права якої можуть бути порушені шляхом вжиття заходів забезпечення позову, оскільки відповідачка має на меті відчужити 2/5 частин будинку АДРЕСА_1 , дійшов висновку щодо необхідності застосування зустрічного забезпечення на суму 50000 грн. з метою забезпечення відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).

Перевіряючи законність оскаржуваної ухвали колегія суддів враховує таке.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення претензій позивача (заявника).

З огляду на викладене, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вінзвернувся або має намір звернутися до суду.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Види забезпечення позову, які можуть застосовуватися судом визначені ч 1 ст. 150 ЦПК України.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, колегія суддів констатує, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими заявник пов`язує застосування певного виду забезпечення позову.

Так, при зверненні до суду із заявою про забезпечення позову позивач повинен, по - перше, аргументовано обґрунтувати причини, у зв"язку з якими потрібно забезпечити позов та необхідність у цьому, по - друге, довести, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Підставність заяви про забезпечення позову повинна бути доведена заявником, з врахуванням вимог ст. 12 ЦПК України.

Разом з цим, цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Невжиття заходів забезпечення позову не повинно мати наслідком заподіяння шкоди позивачу, а вжиття таких заходів не повинно мати наслідком заподіяння шкоди заінтересованим особам.

Інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що на розгляді у Франківському районному суді м. Львова перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Тобто предметом спірних правовідносин є вимоги ОСОБА_2 , які носять немайновий характер, при цьому такі на пряму стосуються нерухомого майна.

Зокрема, позивачка зазначає, що 05 березня 2021 року через приватного нотаріуса Львівського МНО Урумової Ж.М. отримала заяву ОСОБА_3 від 03 березня 2021 року, в якій остання повідомила їй про свій намір продати належну їй частину будинку за ціною 3 360 000 грн. і запропонувала позивачці, як співвласнику будинку, придбати таку за вказаною у заяві ціною.

При цьому, з відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що відповідачці належить приміщення в підвалі, позначене на поетажному плані під літ. № II площею 12,5 кв.м.

Вважає, що внесення відповідних відомостей до Державного реєстру є незаконним та порушує її права, оскільки таке приміщення не є індивідуально визначеним приміщенням, яке належить відповідачці.

Іншими словами, позивачка стверджує, що у результаті укладення можливого договору купівлі-продажу покупець, як новий власник належного ОСОБА_3 майна, набуде права власності на майно, яке є окреме, індивідуально визначене, приміщення будинку, однак таке ОСОБА_3 не належить.

Зазначені обставини підтверджені Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 22).

Таким чином, враховуючи, що між сторонами дійсно виник спір щодо скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, зважаючи на те, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті, колегія суддів приходить переконання, що висновок місцевого суду про наявність підстав для вжиття заходів для охорони матеріально-правових інтересів позивачки від можливих дій із боку відповідачки, зокрема у разі задоволення позовних вимог, з метою забезпечення позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, є очевидним.

Не спростовує висновки суду першої інстанції і та обставина, що 29.11.2021 державним реєстратором вилучено запис про додаткові відмості «приміщення в підвалі, позначене в поетажному плані від № ІІ площею 12,5 кв.м.», оскільки на час винесення оскаржуваної ухвали такі відомості були наявними у записі про право власності ОСОБА_3 , при цьому сторона відповідача не позбавлена права звернутись до суду із заявою про скасування заходів забезпечення позову, якщо вважатиме, що потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінилися обставини, що зумовили його застосування

Також, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Враховуючи наведене та слідуючи заяві про забезпечення позову, основними вимогами за якою є унеможливлення відчуження спірного нерухомого майна (приміщення підвалу), колегія суддів приходить переконання про безпідставність доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 та законність оскаржуваної ухвали у цій частині.

Обраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав учасників справи, оскільки обмежується лише можливість розпорядитися таким.

В свою чергу, згідно з частиною 1 статті 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).

Таким чином, метою зустрічного забезпечення є забезпечення відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову.

На відміну від забезпечення позову, метою якого є захист інтересів позивача, зустрічне забезпечення направлено, перш за все, на захист інтересів відповідача. Крім того, фактично цей інститут права зберігає існуючий «status quo» між сторонами до ухвалення рішення суду по суті спору.

Виходячи із системного тлумачення ч. 1 і 3 ст. 154 ЦПК України, реалізація заходів зустрічного забезпечення є правом суду, а не його обов`язком, за винятком випадків, передбачених частиною 3 ст. 154 ЦПК України, в якій зазначено, що суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

В цьому контексті колегія суддів погоджується із доводами ОСОБА_2 про те, що обов`язкових підстав для застосування зустрічного забезпечення судом не встановлено, оскільки про такі не зазначено.

Зважаючи на те, що вжиття заходів зустрічного забезпечення за загальним правилом має диспозитивний характер, то при вирішенні питання про їх застосування суд повинен оцінити необхідність зустрічного забезпечення та з`ясувати спроможність позивача компенсувати відповідачу у майбутньому можливі збитки, пов`язані із забезпеченням позову.

Іншими словами основною передумовою застосування правил статті 154 ЦПК України є факт можливості завдання збитків.

Відповідно до ч. 4 ст. 154 ЦПК України зустрічне забезпечення, як правило, здійснюється шляхом внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі, визначеному судом. Якщо позивач з поважних причин не має можливості внести відповідну суму, зустрічне забезпечення також може бути здійснено шляхом: надання гарантії банку, поруки або іншого фінансового забезпечення на визначену судом суму та від погодженої судом особи, щодо фінансової спроможності якої суд не має сумнівів; вчинення інших визначених судом дій для усунення потенційних збитків та інших ризиків відповідача, пов`язаних із забезпеченням позову.

Розмір зустрічного забезпечення визначається судом з урахуванням обставин справи. Заходи зустрічного забезпечення позову мають бути співмірними із заходами забезпечення позову, застосованими судом, та розміром збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову (ч. 5 ст. 154 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії».

Поряд з цим, основний критерій зустрічного забезпечення можливість завдання відповідачці збитків, судом першої інстанції взагалі не обгрунтований.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів перевірила виділені матеріали справи, доводи апеляційних скарги та дійшла наступного висновку.

Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

За змістом вказаної норми права, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, виходячи із аналізу зазначених вище норм, у справі має бути обґрунтувано, а судом встановлено факт можливості спричинення збитків заходами забезпечення позову відповідачу, визначено їх потенційний розмір, при цьому суд повинен ретельно дослідити ці обставини та оцінити співмірність застосованих заходів забезпечення позову розміру таких можливих збитків та розміру зустрічного забезпечення.

Вжиті ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 09 червня 2021 року заходи забезпечення позову у цій справі шляхом заборони відчуження 2/5 частин будинку АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_3 до вирішення спору по суті та набрання рішенням законної сили є тимчасовим заходом, який на час розгляду справи обмежує власника здійснити відчуження спірного майна.

При цьому, будь-яких вагомих аргументів на підтвердження можливості завдання збитків відповідачці, суду надано не було.

Більше того, зустрічне забезпечення було виключно ініціативою суду, оскільки заяви від ОСОБА_3 з цього питання не надходило.

Лише імовірність можливих збитків без вмотивування вірогідності їх спричинення, зокрема саме внаслідок забезпечувальних заходів, не може бути достатньою підставою для застосування механізму, передбаченого ст. 154 ЦПК України.

Суд першої інстанції не звернув належної уваги на основну умову застосування зустрічного забезпечення - вірогідність збитків, не оцінив дійсну можливість порушень майнових прав відповідачки внаслідок вжитих заходів забезпечення позову, не визначив потенційний розмір збитків, тому постановивши оскаржувану ухвалу із зазначенням про зустрічне забезпечення, суд першої інстанції допустився помилки, оскільки не мотивував належним чином і не навів правових підстав для зобов`язання ОСОБА_2 внести на депозитний рахунок суду відповідної суми коштів.

Враховуючи наведене, апеляційний суд виходить із обраного судом виду забезпечення позову, який не впливає на матеріальний стан відповідачки як власника майна та не призводить до понесення додаткових витрат унаслідок його застосування, тому приходить висновку про відсутність належних обґрунтувань наявності збитків внаслідок зазначеного виду забезпечення позову, відтак вважає вжиття заходів зустрічного забезпечення за ст. 154 ЦПК України, передчасним.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Зважаючи на те, що ухвала суду першої інстанції в частині застосування зустрічного позову оскаржується фактично тільки ОСОБА_2 , однак і відповідачка ОСОБА_3 просить скасувати оскаржувану ухвалу про забезпечення позову, що має наслідком скасування такої і в частині зустрічного забезпечення, оскільки відповідні правові наслідки вжиті одним судовим рішенням, колегія суддів приходить висновку про підставність апеляційної скарги ОСОБА_2 та часткову підставність апеляційної скарги ОСОБА_3 , що свідчить про необхідність скасування оскаржуваної ухвали в частині зустрічного забезпечення та залишення такої без змін в іншій частині.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 372, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст. ст. 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 09 червня 2021 року в частині застосування зустрічного забезпечення позову шляхом зобов`язання позивачку ОСОБА_2 протягом десяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову внести на депозитний рахунок Франківського районного суду м. Львова грошові кошти у розмірі 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень, про що протягом трьох днів повідомити суд шляхом надання відповідних документіви скасувати.

В іншій частині ухвалу залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 15 грудня 2021 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк