Провадження № 22-ц/801/1908/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воробйов В. В.
Доповідач:Денишенко Т. О.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2021 рокуСправа № 127/27764/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивіль-них справах:

судді-доповідача Денишенко Т. О.,

суддів Голоти Л. О., Сала Т. Б.,

розглянувши за правилами, встановленими для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, у при-міщенні апеляційного суду цивільну справу за позовом

Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до

ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , його пред-ставника адвоката Виноградського Антона Павловича на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 липня 2021 року, ухвалене у примі-щенні суду у м. Вінниці за головування судді Воробйова В. В., повний текст якого складений 26 липня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

09 грудня 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приват-Банк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося у Вінницький міський суд Вінницької області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної за-боргованості. З урахуванням заяви від 05 квітня 2021 року про зменшення по-зовних вимог позивач посилається на наступні обставини. 28 січня 2011 року відповідач, звернувшись до позивача з метою отримання банківських послуг, підписав заяву № б/н, підтвердивши свою згоду на те, що ця заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Тарифами», викладе-ними на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком до-говір про надання банківських послуг. При укладенні договору сторони керува-лися частиною першою статті 634 ЦК України, згідно з якою укладений право-чин є договором приєднання. Відповідно ОСОБА_1 був відкритий кре-дитний рахунок та встановлений початковий кредитний ліміт, який надалі змі-нювався відповідно до умов кредитування та обслуговування картрахунку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 33000,00 гривень, що під-тверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування карт-рахунку. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керується під-пунктами 2.1.2.3, 2.1.2.4 договору, на підставі яких відповідач при укладенні договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного лімі-ту, його зміну за рішенням та ініціативою банку. Для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримав кредитну картку; номери та строк дії отриманих кредитних карток зазначені позивачем у довідці, що додана до по-зовної заяви.

У випадку зміни тарифів, інших невід`ємних частин договору банк зобов'-язаний інформувати позичальника щодо внесених таких змін шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених у підпункті 1.3.1.9 Умов та Правил надання банківських послуг, а позичальник згідно підпункту 1.2.3 зо-бов`язаний отримати виписку про стан та здійснені операції по карткових ра-хунках. Неотримання або несвоєчасне отримання позичальником виписок про стан рахунків не звільняє його від виконання зобов`язань за укладеним дого-вором. У разі незгоди із змінами Умов та Правил надання банківських послуг, Тарифів банку позичальник має право надати банку письмову заяву про розір-вання договору, погасивши при цьому виниклу перед банком заборгованість ( підпункт 2.1.5.4. договору ).

Відповідно до умов договору відповідач зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту, а саме згідно підпункту 2.1.12.3 - шляхом внесення коштів у визначений спосіб; слідкувати за витратами коштів у межах платіжного ліміту з метою запобігання виникненню овердрафту, що передбачено підпунктом 2.1.5.7 договору, а також на підставі підпункту 2.1.5.5 погашати заборгованість за кредитом, процентами за користування кредитними коштами, по перевитраті платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на визначених договором умовах. У разі порушення строків платежів відповідно до підпункту 2.1.12.7.2 договору відповідач сплачує відсотки у визначеному розмірі.

У редакції Умов та Правил, що почала діяти з 01 березня 2019 року, згідно з підпунктом 2.1.1.2.12, починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань, відповідач зобов`язується сплатити банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого у строк кредиту, які у відповідності до частини другої статті 625 ЦК України встановлені за домовленістю сторін у розмірі: 86,4% для картки «Універсальна», 84,0 % - «Універсальна голд».

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконало у повному обсязі, відповідачу надана можливість розпоряджатися кредитними коштами на передбачених договором умовах у межах встановленого кредитного ліміту. Однак позичальник ОСОБА_1 своєчасно не надавав і не надає позивачеві кошти для погашення заборгованості за кредитом, порушуючи свої боргові зобов`язання, передбачені умовами договору, що відображено у розрахунку заборгованості за дійсним правочином. Станом на 05 жовтня 2020 року у ОСОБА_1 утворилася заборгованість, яка згідно зменшеного банком розміру становить 62542,88 гривні, з яких: 58640,06 гривень - заборгованість за про-строченим тілом кредиту, 3902,82 гривні - заборгованість за відсотками, нара-хованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України.

Відповідач ОСОБА_1 ухиляється від виконання своїх зобов`язань, за-боргованість перед банком у повному обсязі не погашає, що спонукало банк звернутися в суд з даним позовом. Позивач просив суд стягнути на його ко-ристь з відповідача заборгованість за кредитним договором від 28 січня 2011 року № б/н у розмірі 62542,88 гривні та судові витрати.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15 липня 2021 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволений частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку 58640,06 гривень заборгованості за кредитом, а також 879,60 гривень судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , його представник адвокат Виноградський А. П. оскаржують його в апеля-ційному порядку. Вважаючи оскаржуване рішення суду незаконним, необґрун-тованим, ухваленим за неповного та помилкового встановлення обставин спра-ви, неправильного дослідження та оцінки судом поданих доказів, з порушенням норм матеріального та процесуального права, скаржники просять рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. Фактично доводом скарги зазначається неповнота оцінки долученого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором, з якого, зокре-ма, убачається, що відповідач повернув банку кошти у повному обсязі, а розмір заборгованості за відсотками, нарахованими відповідно до статті 625 ЦК Украї-ни, не доводиться відповідними доказами. Відтак скаржники вважають, що зобов`язання відповідача з повернення позивачу отриманих грошових коштів виконане належним чином і у повному обсязі.

Наданим законом та забезпеченим ухвалою апеляційного суду від 09 серпня 2021 року правом подання відзиву на апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» не скористалося.

Колегія суддів апеляційного суду, розглянувши у письмовому провадженні дану справу за наявними у ній матеріалами, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з нормами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрун-туватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Закон-ним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з до-триманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України, воно є незаконним, таким, що суперечить фактичним обста-винам справи, не враховує усіх норм матеріального права, що регулюють ви-никлі та наявні між сторонами у справі правовідносини, тому підлягає скасу-ванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк».

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце об-ставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами во-ни підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирі-шення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін ви-пливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосу-ванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в ци-вільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно зі статтею 5 цього Кодексу суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інте-реси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної у позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 3 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України визначене право кожної особи на звернення в порядку, встановленому законом, до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічні роз`яснення з посиланням на статті 55, 124 Конституції України викладені у частині другій постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції». Дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю, повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У Рішенні Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року у справі № 3-рп/2003 наголошувалося, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення у правах.

Відповідно до норм статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з нормами параграфу 1 Глави 5 «Докази та доказування» ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності, достатно-сті.

У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» ( остаточне рішення від 17 червня 2011 року ) зазначено, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумні-вом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів ( рішення у справі «Салман проти Туреччини» ).

Відповідно до норм статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції пере-глядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та ( або ) відзиві на неї.

Судом першої інстанції встановлено та не оспорюється учасниками справи, що 28 січня 2011 року відповідачем підписана анкета-заява №б/н про приєд-нання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, якою він виявив бажання отримати банківські послуги, кошти в кредит, отримавши при цьому кредитну картку. Відповідно ОСОБА_1 був відкритий кредитний рахунок та встановлений кредитний ліміт, видана платіжна картка. Згідно розрахунку станом на 05 жовтня 2020 року у ОСОБА_1 за вказаним кре-дитним договором утворилася заборгованість, яку банк просить стягнути на свою користь, у розмірі 62542, 88 гривні, з яких: 58640,06 гривень - заборго-ваність за простроченим тілом кредиту, 3902,82 гривні - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України.

Задовольняючи частково позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції, ураховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, вважав необхідним виконати зобов`язання боржника з повернення фактично отриманої суми кредитних кош-тів. Відтак суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення на користь бан-ку лише 58640,06 гривень заборгованості за простроченим тілом кредиту. При цьому суд першої інстанції не погодився із посиланням відповідача на про-пуск позивачем строків позовної давності, так як змістом укладеного між сторо-нами договору від 28 січня 2011 року, умови якого зафіксовані лише у підписа-ній відповідачем анкеті-заяві, не передбачений строк повернення кредиту ( ко-ристування ним ), тому у відповідача до пред`явлення банком цього позову у суд не виникло зобов`язання з повернення отриманих коштів. У такому випадку початок перебігу позовної давності визначається відповідно до частини другої статті 530 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позову у частині стягнення відсотків, суд вва-жав такі вимоги безпідставними, оскільки наявні у матеріалах справи Умови та Правила надання банківських послуг, які передбачали сплату процентів, не міс-тять підпису ОСОБА_1 , а отже, позивачем не доведено, що відповідач, підписуючи анкету-заяву, погодився на приєднання до цих Умов та Правил на-дання банківських послуг ПриватБанком, ознайомившись з ними. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що відповідач розумів саме ці умови та погодився з ними, а також те, що вказані документи на момент отри-мання відповідачем кредитних коштів узагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами саме у зазначених у цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку нара-хування. Тому суд не вважав, що Умови та Правила надання банківських пос-луг ПриватБанку є складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна, вони є помилковими з огляду на неповне з`ясування усіх обставин справи, умов укладеного між сторонами кредитного договору, неповного дослідження розрахунку наявної заборгованості та її складових, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права як в частині щодо стягнення основної суми боргу, так і стосовно розподілу судових витрат у справі.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлені фактичні обставини справи, яким відповідають правовід-носини, котрі регулюються нормами статей 526, 527, 530, 536, 546, 549, 550, 610-611, 625, 629, 638, 1048, 1049, 1054, 1055 ЦК України.

Як уже зазначалося, судом установлено, що 28 січня 2011 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання бан-ківських послуг у ПриватБанку. Згідно інформації, викладеної в цій заяві, від-повідач підтвердив, що він погоджується з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про банківське обслуговування. Вказана заява не містить умов щодо строку дії кредитного ліміту, його розміру, відсоткової ставки, по-рядку погашення заборгованості, а також про встановлення відповідальності у вигляді неустойки ( пені, штрафу ) за порушення зобов`язання, прострочення його виконання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, звертаючись до суду з даним позовом, надав підписану ОСОБА_1 анкету-заяву від 28 січня 2011 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанку», розрахунок заборгова-ності за договором від 28 січня 2011 року № б/н, виписку з особового рахунку, довідки про видані картки та зміну кредитного ліміту, основні умови креди-тування, а також витяги з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсаль-на», Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua.

Інших доказів в обґрунтування свого позову банк суду не надав.

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованість відповідача перед ним за договором від 28 січня 2011 року № б/н станом на 05 жовтня 2020 року становить 62542,88 гривні, з яких: 58640,06 гривень - заборгованість за про-строченим тілом кредиту, 3902,82 гривні - заборгованість за відсотками, нара-хованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України.

Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отрима-них у кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань пози-чальником.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вва-жається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сто-рони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною ( сторонами ).

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відпо-відно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови ( пункти ), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться ( роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послу-ги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо ). Умови пуб-лічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Згідно положень статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються бан-ком, то вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент ( споживач послуг банку ) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Саме такий висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду в по-станові від 03 липня 2019 року, справа № 342/180/17, який, належить відзна-чити, все ж правильно застосований судом першої інстанції.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умо-вами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процен-тів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку Укра-їни. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомі-сяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повер-нути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визна-чені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої са-мої якості, що були передані йому позикодавцем ) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання гро-шей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своє-часно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відпо-відно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним дого-вором банк або інша фінансова установа ( кредитодавець ) зобов`язується нада-ти грошові кошти ( кредит ) позичальникові у розмірах та на умовах, встанов-лених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти ( частина перша статті 1048 ЦК України ).

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються у договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпе-чення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користу-вання кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Таким чином, аналізуючи у системному взаємозв`язку викладені норми матеріального права, що регулюють правовідносини між сторонами у справі, слід дійти висновку, що в разі укладення кредитного договору проценти за ко-ристування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені за-коном ( розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства ) та договірні ( розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі ).

Як убачається з матеріалів справи, зокрема із анкети-заяви позичальника від 28 січня 2011 року, у ній відсутні умови щодо строку дії кредитного ліміту, відсоткової ставки, порядку погашення заборгованості, а також про встанов-лення відповідальності у вигляді неустойки ( пені, штрафу ) за порушення зо-бов`язання, прострочення його виконання у вигляді грошової суми та її визна-ченого розміру.

АТ КБ «Приватбанк», звернувшись з вимогою про стягнення заборгованих кредитних коштів за простроченим тілом кредиту ( суми, яку позичальник фак-тично отримав у борг ), нарахованих відсотків на прострочений кредит, просив стягнути відсотки, розмір яких визначений договором відповідно до статті 625 ЦК України. Обґрунтовуючи своє право вимоги у цій частині, а також розмір і порядок нарахування, позивач, крім розрахунку кредитної заборгованості за договором від 28 січня 2011 року, посилається на Витяг з Умов та Правил на-дання банківських послуг у ПриватБанку, розміщених на офіційному банківсь-кому сайті www.privatbank.ua, в тому числі і на зміни, які вносилися до них з 01 березня 2019 року, а також на Тарифи як невід`ємну частину договору, де ви-значені в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна став-ка, права та обов`язки клієнта ( позичальника ) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня та штраф за несвоєчасне погашення кредиту, їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення. При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та Правила розумів від-повідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету - заяву про при-єднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів узагалі містили умови, зокрема щодо відповідальності за прострочення вико-нання зобов`язань, та саме у зазначених у цих документах, що доданих банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування.

Наданий позивачем витяг з Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанком належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони ( банку ), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено постановою Верховного Суду України від 11 березня 2015 року ( провадження № 6-16цс15 ) та не спростовано позивачем. За таких обставин відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків, відпові-дальності за прострочене зобов`язання, подані банком витяг з Умов та Тарифи не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, встановлена до укла-деного з ОСОБА_1 кредитного договору, оскільки вони достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Також стосовно стягнення відсотків колегія суддів апеляційного суду звер-тає увагу, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зо-бов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З наданого позивачем розрахунку, слідує, що ним здійснене нарахування відсотків у розмірі 84,0 % річних за період з 01 лютого 2020 року до 31 липня 2020 року в сумі 3902,82 гривні. При визначені розміру відсотків банк послався на зміни до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, які вносилися в 2019 році. Наразі, як вказувалося вище, вказаний доказ не може бу-ти взятий до уваги, тому підстави для застосування вказаного розміру відсотків відсутні.

Крім того судом встановлено, що у підписаній ОСОБА_1 анкеті-заяві не зазначений строк дії кредитного договору, умови та порядок нараху-вання і сплати процентів від простроченої суми заборгованості згідно з части-ною другою статті 625 ЦК України. З доданої АТ КБ «ПриватБанк» до позовної заяви довідки про отримані ОСОБА_1 кредитні картки слідує, що кредитна картка № НОМЕР_1 надана позичальнику 26 жовтня 2018 року і має термін дії до березня 2022 року. Отже на час звернення позивача до суду з даним позовом термін дії картки № НОМЕР_1 не закінчився, то-му немає підстав вважати, що ОСОБА_1 прострочив виконання грошово-го зобов`язання. Відтак умови для застосування передбачених частиною дру-гою статті 625 ЦК України санкцій не наступили, а позов у цій частині є перед-часним.

Таким чином відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у пись-мовому вигляді відсотки та відповідальність за невиконання чи порушення тер-мінів виконання договірних зобов`язань. Такого висновку колегія суддів дійшла з урахуванням правових позицій Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, які у відповідності до частини четвертої статті 263 ЦПК України є обов`язковими для застосування судами першої та апеляційної інстанцій.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності певних, конкрет-них обставин у справі повинно здійснюватися за допомогою належних, допус-тимих і достовірних доказів, а не припущень, що відповідатиме встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості вирішення справи судом.

Звертаючись до суду з вимогою про стягнення заборгованості по простроче-ному тілу кредиту, АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що її розмір становить 58640,06 гривень. Однак з наданого позивачем розрахунку заборгованості слі-дує, що за рахунок тіла кредиту погашалися нараховані відсотки ( розмір яких сторонами не узгоджувався ) і тим самим тіло кредиту не зменшувалося, що по-милково не враховано судом першої інстанції. Так за даними розрахунку пози-вача за рахунок тіла кредиту були погашені відсотки у розмірі 38607,26 гри-вень, відповідно і тіло кредиту на цю суму не зменшилося ( 36607,26 гривень - загальна сума відсотків погашена за рахунок тіла кредиту ( четверта колонка розрахунку ). Зважаючи, що судом не встановлено обумовлення сторонами у письмовому вигляді відсотків, то сума відсотків, які погашені за рахунок тіла кредиту в розмірі 38607,26 гривень не може бути врахована під час розрахунку заборгованості за кредитом. Як наслідок з відповідача на користь банку під-лягає стягненню 20032,80 гривні ( 58640,06 гривень - 38607,26 гривень = 20032,80 гривні ).

З матеріалів справи убачається, що представником ОСОБА_1 адво-катом Виноградським А. П. під час провадження у справі судом першої інс-танції, а саме у відзиві на позовну заяву від 23 лютого 2021 року, заявлене кло-потання про застосування строків позовної давності. Однак апеляційний суд за-уважує, що анкета-заява від 28 січня 2011 року не містить строку повернення кредиту ( користування кредитними коштами ). У той же час фактично отри-мані та використані позичальником кошти у добровільному порядку не повер-нуті, а тому, ураховуючи вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за зміс-том якої, якщо строк ( термін ) виконання боржником обов`язку визначений мо-ментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час. На підставі зазначеного з ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню сума несплаченого тіла кредиту в розмірі 20032,80 гривні.

Статтями 374, 376 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати су-дове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рі-шення або змінити рішення. Підставами для скасування судового рішення пов-ністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або змі-ни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесу-ального права або неправильне застосування норм матеріального права. Непра-вильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлу-мачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Нормами статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір поклада-ється на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Апеляційний суд бере до уваги, що відповідач є інвалідом другої групи, має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - осіб з інвалідністю внаслідок війни, тому відповідно до Закону України «Про судовий збір» ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору у зв`язку з апеляційним оскарженням рішення суду першої інстанції. На підставі частини тринадцятої статті 141 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про необ-хідність компенсувати позивачу за рахунок держави судовий збір, сплачений при поданні в суд позовної заяви, у розмірі, пропорційному задоволеній частині вимог, у сумі 631,23 гривні ( 20032,80 ( задоволена частина вимог ) х 100 / 62542,88 ( ціна позову ) = 30,03 %, відповідно 2102,00 гривні х 30,03 % = 631,23 гривня ). Також суд апеляційної інстанції враховує, що за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору в сумі 3153,00 гривні, тому з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави належить стягнути судовий збір у зв`язку з поданням апеляційної скарги у сумі, пропорційній задоволеній частині вимог апеляційної скарги, тобто у розмірі 2206,15 гривень ( 3153,00 гривні х 69,97% ( частина позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено ) = 2206,15 гривень).

Керуючись нормами статей 141, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , його пред-ставника адвоката Виноградського Антона Павловича задоволити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 липня 2021 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційного бан-ку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрованого та прожива-ючого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Акціонер-ного товариства комерційного банку «ПриватБанк», , рах. № НОМЕР_3 ( для погашення заборгованості та судових витрат ), МФО № 305299, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. № 50, у погашення кредитної заборгованості станом на 05 жовтня 2020 року за кредитним договором від 28 січня 2011 року № б/н 20032,80 гривні ( двадцять тисяч тридцять дві гривні 80 коп. ), що складають заборгованість за простро-ченим тілом кредиту.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Компенсувати Акціонерному товариству комерційний банк «ПриватБанк» за рахунок держави 631,23 гривню ( шістсот тридцять одну гривню 23 коп. ) судового збору, сплаченого за подання позовної заяви в суд першої інстанції.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», , МФО № 305299, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. № 50, на користь держави судовий збір у зв`язку з апеляційним оскарженням рішення суду першої інстанції у сумі 2206,15 гривень ( дві тисячі двісті шість гривень 15 коп. ).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другої частини третьої статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Т. О. Денишенко

Судді Л. О. Голота

Т. Б. Сало