КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2021року місто Київ

справа № 755/4313/19

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Ящук Т.І.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 червня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Марфіної Н.В., повний текст рішення складено 18 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просив:

усунути від права на спадкування ОСОБА_2 за заповітом складеним 12лютого 2015 року ОСОБА_3 на користь відповідача, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курило Я.О. та зареєстрованим у реєстрі за №209 після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В мотивування вимог посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_3

15 липня 2015 року він подав до Десятої Київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті матері, однак в кінці жовтня 2015 року він отримав від нотаріуса повідомлення про те, що спадкова справа після смерті його матері заведена і про те, що за життя спадкодавець склала заповіт на іншу особу.

Вказував, що він не мав можливості оскаржити цей заповіт, оскільки ніколи його не бачив та про його існування не знав. Мати ніколи не казала йому про те, що має намір скласти заповіт на ім'я відповідача.

Зазначав, що після смерті матері у травні 2015 року відповідач за його відсутності вивезла з квартири меблі померлої, оскільки мала ключи від квартири, які отримала від померлої. На вимогу повернути меблі та викрадені документи на квартиру відповідач не реагувала, тому вінзвернувся до поліції, яка на звернення не відреагувала, що призвело до необхідності зміни замків.

Зауважував, що 01 грудня 2015 року відповідач вчинила сварку і саме тоді він особисто довідався, що заповіт складений саме на ОСОБА_2 .

Посилався на те, що усічні 2016 року відповідач звернулась до суду із позовом до нього про усунення перешкод в користуванні квартирою і тільки в лютому 2016 року він довідався, що на ім'я відповідача вже видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

Вказував, що зі змісту вказаного свідоцтва йому стало відомо, що його покійна мати склала заповіт на відповідача менш ніж за два місяці до своєї смерті, при цьому мати тяжко хворіла, з 01 січня 1996 року була інвалідом 2 групи по життєво, стан її здоров'я погіршувався, вона постійно знаходилась під наглядом лікарів, а з 03 квітня 2012 року знаходилась в урологічному відділенні онкологічного центру.

Зазначав, що мати постійно жила разом із ним в одній квартирі, він опікувався нею та допомагав. Також допомагала перша його дружина, а в останні роки перед смертю допомагала доглядатиматір друга його дружина. При цьому, ні мати відповідача, ні вона сама не надавали жодної допомоги померлій, яка була в тяжкому безпорадному стані останні два роки перед смертю.

Посилався на те, що після чергової ін'єкції наркотичного препарату, поки мати спала, а його дружина вийшла в аптеку за ліками та продуктами, відповідач по справі викрала його матір та відвезла до нотаріуса.

Вказував, що відповідач зазначала, що вона була присутня в кабінеті нотаріуса під час підписання заповіту, стверджувала що бабуся була в окулярах, хоча позивач та свідки зазначали, що в останні роки померла могла щось прочитати лише за допомогою дуже сильної лупи, окулярів в неї не було і вона не могла прочитати сама зміст заповіту.

Зазначав, що відповідач зі своєю матір'ю боялись, що перед смертю ОСОБА_3 може скласти заповіт на позивача або на його дітей, саме тому після підписання оспорюваного заповіту 17 березня 2015 року відповідач та її мати забрали ОСОБА_3 до себе в с. Лукаші Баришівського району Київської області, де проживає мати відповідача - рідна сестра позивача.

Посилався на те, що не зважаючи на заборону лікарів відповідач та її матір вивезли хвору ОСОБА_3 з квартири, чим позбавили її належної медичної допомоги та перешкоджали померлій скласти заповіт на користь інших осіб, або скасувати існуючий заповіт на його користь.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 червня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким його позов задовольнити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції не зазначив у судовому рішенні чому саме не враховані покази свідків на стороні позивача, а просте зазначення в судовому рішенні про те, що вони суперечливі не доводить причину їх відхилення і є необгрунтованими. Окрім того, в показах свідків, зазначених у судовому рішенні, допущені окремі неточності.

Вказував, що його мати постійно жила з ним в одній квартирі, він опікувався нею, допомагав їй, при цьому ні його рідна сестра - мати відповідача, ні сама відповідач по справі не надавали жодної допомоги померлій, яка була в тяжкому безпорадному стані останні два роки перед смертю.

Зазначав, що відповідач з її матір`ю боялися, що його мати перед смертю може скласти заповіт на нього або його дітей, саме тому діяли незаконним методом.

Посилався на те, що в жодних попередніх судових засіданнях та в запереченнях на позовні заяви та відзивах на позовні заяви ОСОБА_2 не говорила про те, що ОСОБА_3 в селі Лукаші надавалася медична допомога лікарями, оскільки в селі Лукаші відсутня лікарня, а є лише фельдшерсько-акушерський пункт, що підтверджується документально і жодних записів в амбулаторній карті ОСОБА_3 про те, що остання зверталася за медичною допомогою і їй там надавал ся ця допомога немає.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з'явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст.ст.1216, 1217, 1218, 1220 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Статтями 1223, 1222 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно з ст.ст.1233, 1234, 1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Відповідно до ст.1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Заповідач має право у будь-який час внести до заповіту зміни. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться заповідачем особисто. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться у порядку, встановленому цим Кодексом для посвідчення заповіту і підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Статтями 1258, 1261 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

За змістом частини другої статті 1224 ЦК України не мають права на спадкування особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині.

Тобто положення частини другої статті 1224 ЦК України необхідно розуміти так, що підстави для усунення спадкоємця за заповітом чи за законом від права на спадкування через умисні дії, в результаті яких збільшилася їхня частка у спадщині, може виникнути лише тоді, коли така особа перешкоджала спадкодавцеві виразити, змінити чи скасувати своє волевиявлення у заповіті.

Виходячи з аналізу цієї норми, спадкоємець, маючи корисливий умисел, вчиняє дії, результатом яких є виникнення права на спадкування або збільшення його частки у спадщині. Незважаючи на те, що частина друга цієї статті прямо не вимагає підтвердження вчинення незаконних дій спадкоємця у судовому порядку, лише судове рішення може бути легітимною підставою для встановлення факту їх умисного вчинення і, як наслідок, - про усунення спадкоємця від права на спадкування. Не можуть спадкувати ні за законом, ні за заповітом особи, які перешкоджали спадкодавцеві виразити, змінити чи скасувати своє волевиявлення у заповіті, але за умови, що такі діяння сприяли виникненню права на спадкування у них або інших осіб або збільшенню їхньої частки у спадщині.

До аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 24 вересня 2020 року у справі №320/2176/17-ц.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Лукаші, Баришівського району, Київської області померла ОСОБА_3 .

Причиною смерті ОСОБА_3 стала ракова інтоксикація, до підтверджується довідкою про причину смерті від 09 квітня 2015 року.

Позивач є рідним сином померлої ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про його народження та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища.

Відповідач ОСОБА_2 є онукою померлої.

Згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 28жовтня 1994 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в рівних долях належить квартира АДРЕСА_1 .

17 липня 2015 року позивач звернувся до Десятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_3 .

Листом від 13 жовтня 2015 року №5608/02-14 державний нотаріус Десятої Київської державної нотаріальної контори повідомив позивача про те, що після смерті ОСОБА_3 заведено спадкову справу №544/2015 та що ОСОБА_3 на випадок своєї смерті склала заповіт на іншу особу, а тому позивач не є спадкоємцем за заповітом та не є спадкоємцем на обов`язкову частку.

Згідно копії заповіту від 06 січня 2006 року ОСОБА_3 на випадок своєї смерті зробила розпорядження, що належну їй на праві власності частину квартири АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_4

12 лютого 2015 року ОСОБА_3 склала заповіт, яким заповіла належну їй частку квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2

27 листопада 2015 року державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно якого спадкоємцем зазначеного у заповіті майна ОСОБА_3 є ОСОБА_2 . Спадщина на яку видано свідоцтво складається з 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував на те, що його мати тяжко хворіла, з 01 січня 1996 року була інвалідом 2 групи по життєво, стан її здоров'я погіршувався, вона постійно знаходилась під наглядом лікарів, а з 03 квітня 2012 року знаходилась в урологічному відділенні онкологічного центру. Зазначав, що мати постійно жила разом із ним в одній квартирі, він опікувався нею та допомагав. Також допомагала перша його дружина, а в останні роки перед смертю допомагала доглядати матір друга його дружина. При цьому, ні мати відповідача, ні вона сама не надавали жодної допомоги померлій, яка була в тяжкому безпорадному стані останні два роки перед смертю.

Як на підтаві своїх вимог позивач посилався на ч.2 ст.1224 ЦК України.

На підтвердження своїх вимог ОСОБА_1 надав виписку із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_3 , з якої вбачається, що померла хворіла на онкологічне захворювання та була інвалідом другої групи.

Також позивачем було надано відповіді Баришівської центральної районної лікарні від від 22 липня 2015 року №566 та від 09 березня 2017 року №224, згідно яких адміністрація лікарні повідомила, що довідка про смерть ОСОБА_3 лікарями Баришівської ЦРЛ не видавалась та у період з 01 березня 2015 року по 09 квітня 2015 року ОСОБА_3 за медичною допомогою та лікуванням не зверталась.

При цьому, суд першої інстанції вірно звернув увагу на те, що згідно копії свідоцтва про смерть ОСОБА_3 померла в с. Лукаші, Баришівського району, Київської області, тому вказані відповіді Баришівської ЦРЛ не можуть свідчити про ненадання померлій медичної допомоги за місцем її фактичного проживання в с. Лукаші, Баришівського району, Київської області.

В судовому засіданні суду першої інстанції були допитані свідки як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача.

Вказані докази були досліджені судом першої інстанції у повному обсязі та отримали належну правову оцінку, а відтак доводи позивача ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції не зазначив у судовому рішенні чому саме не враховані покази свідків на стороні позивача, а просте зазначення в судовому рішенні про те, що вони суперечливі не доводить причину їх відхилення колегія суддів вважає необґрунтованими.

Виходячи з вищевикладеного, судом першої інстанції було вірно встановлено, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 після складання 12 жовтня 2015 року нею заповіту на ім'я відповідача до своєї смерті мала дійсним намір скасувати цей заповіт, внести в нього зміни або скласти інший заповіт та що відповідач ОСОБА_2 , маючи на меті отримати спадкове майно, умисно перешкоджала ОСОБА_3 скасувати заповіт, який був складений нею за життя на ім'я ОСОБА_2 або внести зміни до нього, або скласти інший заповіт.

Сам по собі факт наявності у заповідача тяжкої хвороби не є достатнім доказом її фізичної неспроможності в межах, необхідних для волевиявлення і складення чи скасування заповіту.

Оскільки позивачем ОСОБА_1 не було доведено належними та допустимими доказами існування у сукупності обставин, передбачених ч.2 ст.1224 ЦК України, за наявності яких закон пов`язує можливість усунення від права на спадкування за заповітом, колегія суддів колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо підстав для відмови у задоволенні позовних вимог є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: