КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

09 грудня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Олійника В.І., Сушко Л.П.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ліфанова Інна Олексіївна, П`ятнадцята Київська державна нотаріальна контора про стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, уточненим у подальшому, у якому просиластягнути з ОСОБА_2 на її користь заборгованість за попереднім договором від 12.10.2018року у розмірі 112 000,00 грн, та судовий збір у розмірі 1 120,00 грн.

В обґрунтування позову зазначила, що з 06 липня 2014 року орендує квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору оренди приміщення б/н від 06.07.2014року, укладеного із ОСОБА_3 . У жовтні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до неїіз пропозицією щодо купівлі-продажуданої квартириза ціною 10 000,00 доларів США. Вона погодилася на поропозицію, у зв`язку із чим 12 жовтня 2018 року позивач та відповідач уклали попередній договір, який посвідчила приватний нотаріу Київського міського нотаріального округу Ліфанова Інна Олексіївна. Згідно умов попереднього договору ОСОБА_3 у строк до 01.05.2019 року зобов`язувався передати у власність позивача квартиру АДРЕСА_1 , після оформлення належним чином права власності на неї, з укладанням договору купівлі-продажу, а позивач зобов`язувалась прийняти та оплатити її на умовах, визначених у договорі. Також сторони погодили, що ціна квартири складає 10 000,00 доларів США, що в еквіваленті становить 280 000,00 грн., тапередбачили,що оформленням права власності та підготовкою документів необхідних для укладання основного договору займатиметься ОСОБА_3 .

Зокрема, припідписанні попереднього договору від 12.10.2018року сторони домовились, що забезпечувальний платіж за договором становить 56 000,00 грн., що складає еквівалент 2 000,00 доларів США, які позивач сплатилаОСОБА_3 під час підписання договору.Крім того,сторони обумовили, що у випадку відмови ОСОБА_3 від продажувказаної квартири він повинен повернути позивачу одержану суму грошового забезпечення, а також додатково сплатити позивачу таку ж саме суму.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, а його дружина ОСОБА_4 та донька ОСОБА_5 25 березня 2019 року у відділі приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації посвідчилиправо власності на вказану вище квартиру в рівних долях.05 квітня 2019 року до Державного реєстратора подано документи для проведення реєстрації права власності на квартиру в рівних долях. Єдиним спадкоємцем ОСОБА_3 є рідний брат спадкодавця ОСОБА_6 .

У позові ОСОБА_1 я ОСОБА_7 вказала, що свої зобов`язання виконалав повному обсязі, тобто передалагрошове забезпечення в розмірі 2 000,00 доларів США, так як ОСОБА_3 помер, позивач звертається до єдиного спадкоємця ОСОБА_6 за захистом своїх порушених прав, так як строк дії виконання зобов`язання щодо укладення основного договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 настав, а з 02 травня 2019 року вважається простроченим.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 червня 2021 року взадоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ліфанова Інна Олексіївна, П`ятнадцята Київська державна нотаріальна контора про стягнення грошових коштів відмовлено. Стягнутоз ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10 460,00грн витрат пов`язаних зі сплатою за надання правової допомоги.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 аподала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним та всебічним дослідженням всіх обставин справи та невідповідністю висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову помилково вважав, що предметом даного спору є квартира АДРЕСА_1 , оскільки предметом спору є невиконані зобов`язання, передбачені попереднім договором від 12.10.2018 року, які повинен виконати спадкоємець померлого ОСОБА_3 . Вважає, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора. Також зазначила,що суд не надав жодної оцінки наданим позивачем доказам. Суд поклав в основу рішення недоведені обставини, що мають значення для справи, проігнорувавши істотні обставини, що мають значення для правильного вирішення спору про стягнення грошових коштів зі спадкоємця на користь позивача. Крім того апелянт не погоджуються із розподілом судових витрат понесених відповідачем на професійну правничу допомогу, які суд поклав на неї.

Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористалися.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Разом з тим, вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від встановленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Судом встановлено, що 20.10.2018року між спадкодавцем ОСОБА_8 та ОСОБА_1 було укладено попередній договір,посвідчений приватним нотаріусом КМНО Ліфановою І.О.

Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_3 зобов`язувався передати у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , після оформлення ОСОБА_3 належним чином права власності на вказану квартиру з укладанням договору купівлі - продажу квартири за ціною 10 000доларів США в строк до 01 травня 2019 року. Забезпечувальний платіж за договором становив56 000,00 грн, що в еквіваленто2 000 доларів США .

На момент укладання вказаного попереднього договору ОСОБА_3 не набув права власності на вказану вище спірну квартиру та повинен був здійснити дії спрямовані на приватизацію спірної квартири.

ІНФОРМАЦІЯ_2 рокуспадкодавець ОСОБА_3 помер.

10.05.2019 року П`ятнадцятою київською державною нотаріальною конторою відкрито спадкову справу щодо майна померлого ОСОБА_3 .

Із матеріалів спадкової справи вбачається, що ОСОБА_5 (донька спадкодавця), ОСОБА_9 (мати спадкодавця) відмовилися від прийняття спадщини на користь ОСОБА_6 (брата спадкодавця), який звернувся до нотаріальної контори для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 .

Судом встановлено, що на спірну квартиру АДРЕСА_1 було видано розпорядження органу приватизації відділу приватизаційного державного житлового фонду Управління житлово - комунального господарства Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації від 25.03.2019 року№101 на приватизацію на двох осіб:ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в рівних долях та зареєстровано право власності на спірну квартиру 5 квітня 2019 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

З наведеного вбачається, що квартира АДРЕСА_1 не ввійшла до спадкової маси майна померлого ОСОБА_3 .

Зокрема, уматеріалах спадкової справи №553/2019щодо майна померлого ОСОБА_3 відсутнє свідоцтво про право на спадщину за законом.

Під час розгляду справи було встановлено, що нотаріусом в рамках даної спадкової справи таке свідоцтво про право на спадщину за закономне видавалося.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позивачем вимог. Суд вказав, що квартира АДРЕСА_1 , продаж якої позивач з ОСОБА_10 обумовили у попередньому договорі не входить до спадкової маси, а свідоцтво про право на спадщину нотаріусом не видавалося.

Такі висновки суду є законними та обґрунтованими, вони відповідають встановленим у справі обставинам, з огляду на таке.

За змістом статей 526, 527, 530, 532, 532 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, належними сторонами, у строк, у встановленому місці та відповідній валюті.

Нормою статті 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав i обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять yсі права i обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав i обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218,1231 ЦК України).

Згідно зі статтею 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з частиною третьою цієї статті спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до частини третьої статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Як роз`яснено у пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця.

Аналіз норм статей 1216, 1218, 1219, 1231, 1268, 1269, 1296, 1297 ЦК України дає підстави для висновку про те, що спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, реалізувавши які, спадкоємець, незалежно від отримання ним свідоцтва про право на спадщину, набуває прав на спадкове майно (право володіння, користування).

Предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості (грошових коштів), яка виникла внаслідок невиконання ОСОБА_3 зобов`язань за укладеним з позивачем попереднім договором купівл і продажу квартири АДРЕСА_1 .

Під час розгляду справи судом було встановлено, що свідоцтво на право на спадщину за законом після майна померлого ОСОБА_3 нотаріусом не видавалося.

Встановлені судом обставини є недостатніми для твердження про відповідальність спадкоємця ОСОБА_6 за боргами спадкодавця у разі їх наявності та доведеності, оскільки спадкоємець несе відповідальність перед кредитором в межах спадкового майна, а квартира АДРЕСА_1 не війшла до маси спадкового майна померлого ОСОБА_3 . Власниками спірної квартири є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в рівних долях, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Крім цього суд звертає увагу, що умовами попереднього договору купвлі - продажу квартири сторони передбачили, що продавець зобов`язується повернути покупцю одержану суму грошового забезпечення у випадку його відмови від продажу вказаної квартири. Однак, доказів того, що ОСОБА_3 відмовився від продажу квартири матеріали справи не містять.

Так, відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, суд повинен всебічно і повно з`ясувати усі обставини, що складають предмет доказування, дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості, окремо та всі докази у їх сукупності у порядку, передбаченому законом, що достеменно відображено у рішенні суду, яке оскаржується стороною позивача. Відхилення того чи іншого доказу, перевагу одного доказу над іншим має бути мотивованим.

Жодних доводів на спростування висновків судуу розпорядження суду надано не було.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстав для його скасування з мотивів, викладених у скарзі, апеляційний суд не знаходить.

Щодо доводів апеляційної скарги про безпідставне покладення на позивача обов`язку по сплаті витрат на правничу допомогу колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.133 ЦПК Україна, правнича допомога є складовою судових витрат.

Частинами 2-4 ст. 137 ЦПК Українивизначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч.ч. 5, 6ст. 137 ЦПК Україниу разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте, вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги в цій частині колегія суддів дійшла висновку про їх безпідставність, оскільки в обґрунтування вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу позивачем було надало суду договір про надання правничої допомоги, предметом якого є надання послуг з юридичного консультування та юридичного представництва обсяг і перелік яких визначено, акт виконаних робіт.

Ураховуючи те, що відповідач довів факт понесення витрат на професійну правничу допомогу, та їх розмір є співмірним заявленим позовним вимогам, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що такі витрати підлягають стягненню з позивача, оскільки судом відмовлено у задоволенні позову у повному обсязі.

Отже, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні стороною відповідача спірних правовідносин та положень ЦПК України, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України як підстави для скасування рішення суду.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати позивача по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги та витрати на професійсну правничу допомогу не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Керуючись ст.ст.7,367, 369, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови витовлений 09.12.2021року.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: Л.П. Сушко

В.І. Олійник