ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2021 року м.Суми

Справа №591/3717/21

Номер провадження 22-ц/816/1825/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Левченко Т. А.

за участю секретаря судового засідання -Назарової О.М.,

сторони справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

третя особа: ОСОБА_3 ,

третя особа: Сумський міський відділ управління Державної міграційної служби України в Сумській області,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Супруна Дмитра Володимировича на заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 30 серпня 2021 року в складі судді Ніколаєнко О.О., постановлене в м. Суми, повний текст судового рішення складено 31 серпня 2021 року,

в с т а н о в и в:

У травні 2021 року представник позивача звернувся з позовом, в якому просить суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування належним їй житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивує тим, що їй на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_2 , де також зареєстровані чоловік позивачки - ОСОБА_3 , колишня невістка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З 2015 року ОСОБА_2 в будинку не проживає, фактичне місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 . і будь-якого наміру повернутись в будинок відповідач не висловлювала, за комунальні послуги не сплачує, в утриманні житлового будинку участі не приймає. Реєстрація відповідача у будинку, який належить позивачу на праві власності, створює перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їй майном.

Заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 30 серпня 2021 року позов задоволено в повному обсязі.

Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме - будинком АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витраті розмірі 3908,00 грн., у тому числі 3 000 грн. - витрати на професійну правничу допомогу, 908,00 гри витрати по сплаті судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 є власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 29.07.2015. Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №657/2121 від 26.05.2021 в будинку АДРЕСА_2 також зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . З матеріалів справи вбачається, що відповідач фактично не проживає у житловому будинку, за комунальні послуги не сплачує, участі в утриманні будинку не приймає, перешкод у користуванні будинком позивачем не чиняться. Реєстрація відповідача у вказаному будинку, який належить позивачу на праві власності, створює перешкоди у користуванні та розпорядженні належним йому майном. Оскільки відповідач не проживає у вказаній квартирі з 2015 року, суд дійшов висновку, що право позивача порушене і підлягає захисту.

Заяву ОСОБА_2 щодо перегляду заочного рішення від 30.08.2021 було розглянуто і ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 23.10.2021 у задоволені перегляду заочного рішення у повному обсязі відмовлено у зв`язку із необґрунтованістю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_2 адвокат Супрун Д.В. подав апеляційну скаргу, посилаючись на невірно застосовані норми матеріального та процесуального права, не з`ясовані обставини, що мають істотне значення для справи, відсутні докази та проведений розгляд справи без повідомлення і у відсутність відповідачки, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що будинок, в якому відповідачка фактично мешкає, належить на праві власності батьку колишнього чоловіка відповідачки ОСОБА_3 (свекру), який також проживає в ньому. 31 липня 2015 року на наполегливе прохання тоді ще чоловіка (уже колишній чоловік) з метою виключення доходу відповідачки для отримання субсидії її попросили знятись з тодішнього місця реєстрації ( АДРЕСА_3 ) і перереєструватись до свекрухи ( АДРЕСА_1 ), що вона відповідно і зробила. Чоловік та свекри запевнили відповідачку, що такі дії не потягнуть за собою ніяких проблем і їй нема за що хвилюватись. Відповідачка не здогадуючись про намір висилити її пішла на цей крок. А тепер, як виявилось, відповідачка може залишитись без житла, так як у неї нема ані іншого житла, ані земельних ділянок чи рухомого майна і немає можливості винаймати інше житло. Відповідачка разом з донькою постійно проживає з 14 грудня 1999 року у житлову будинку свекра разом уже з колишнім чоловіком, своєю донькою та онуком. Вона своїми силами обслуговує їх усіх, цей будинок і обробляє присадибну ділянку, а тому особисто не сплачувала комунальні послуги за місцем реєстрації. Але їх сплачував тепер уже колишній чоловік відповідачки. Дану інформацію може підтвердити він та свідки.

Основне твердження позивачки в суді, на якому і ґрунтується рішення суду, що відповідачка створює їй перешкоди у користуванні будинком фактом своєї реєстрації місця проживання в ньому. Відповідачка жодним чином не перешкоджала у користуванні будинком свекрусі, адже бувала там хіба що в гостях, коли ще були подружжям з чоловіком. Про безпідставність таких тверджень свідчить відсутність з боку свекрухи усних і письмових претензій за всі шість років реєстрації місця проживання відповідачки. Позивачем не було надано до суду належних доказів створення для неї, як для власника квартири, «незручностей».

Сам факт її не проживання у будинку не є підставою для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Як зазначалось вище, то домовленість між відповідачкою і позивачкою була, і полягала саме в тому, щоб для оформлення субсидії виключити дохід відповідачки і її попросили перереєструватись за іншою адресою ( АДРЕСА_1 ). Тобто, позивачка, знаючи про всі домовленості і обставини справи, порушуючи свою обіцянку, звернулась в суд щоб визнати її такою, що втратила право користування житлом. В позовній заяві позивачка вказує неправдиві факти, зазначаючи, що не існує будь яких домовленостей між ними стосовно її проживання у будинку. Отже, не вказавши даний суттєвий факт позовній заяві, і так як відповідачка взагалі не знала про існування і розгляд справи в суді, суд дійшов до хибного висновку, що потягло за собою постановлення незаконного рішення.

Також слід зазначити, що втративши право користування житловим приміщенням - будинком за адресою: АДРЕСА_1 відповідачка фактично буде позбавлена житла, а її виселення покладе на неї надмірний тягар. Тому оскаржуване рішення суду порушує баланс інтересів сторін, оскільки фактично відповідачка стане безхатченком, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи.

Від представника позивача, надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вказував, що відповідач в своїй апеляційній скарзі стверджує, що зняття її з реєстрації фактично робить останню «безхатченком» (забуваючи про той факт, що вона всі ці роки благополучно володіє та користується зовсім іншим житлом), посилаючись при цьому на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі №754/613/18-ц, щодо «подібних правовідносин». Однак, аналіз зазначеного судового рішення свідчить більше на користь правової позиції ОСОБА_1 в даній справі, оскільки до відповідача не можна застосувати навіть приблизно формулу «тривалий час проживала у квартирі, сплачувала витрати на її утримання, ремонт майна та інші обов`язкові платежі,тобто має тривалий зв`язок із спірною квартирою як із житлом». Тобто тривалий зв`язок ОСОБА_2 зі спірним житлом відсутній взагалі. Просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Від третьої особи відзив та пояснення на апеляційну скаргу до суду не надходили.

Відповідач та її представник в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали, просив її задовольнити.

Представник позивача та третя особа ОСОБА_3 в судовому засіданні просили в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Від ДМС України в Сумській області надійшов лист про слухання справи без участі їх представника.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом першої інстанції ОСОБА_1 є власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 29.07.2015 року (а.с.9-11)

Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №657/2121 від 26.05.2021 в буд. АДРЕСА_2 також зареєстровані чоловік ОСОБА_3 і з 31.07.2015 року ОСОБА_2 , яка до цього з 14.11.1999 року мала зареєстроване місце постійного проживання АДРЕСА_4 (а.с.7, копія паспорту ОСОБА_2 ).

З матеріалів справи та тексту апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_2 до цього часу постійно проживає у квартирі свекра ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_4 . Даний факт відповідачка підтвердила і в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції. В утриманні житлового будинку участі не приймала, оскільки фактично в ньому не проживала, а її реєстрація місця постійного проживання в будинку було пов`язано із бажанням позивачки отримати житлову субсидію.

ОСОБА_3 проти пояснень відповідача щодо фактичного її проживання у його власній квартирі не заперечив.

В судовому засіданні ОСОБА_2 підтвердила, що з чоловіком ОСОБА_4 було укладено шлюб 31.08.1990р., який за рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 09.08.1996р. розірвано, однак свідоцтва про розірвання шлюбу на підставі цього рішення суду ОСОБА_4 отримав у 06.06.2018, а вона 07.10.2021 року.

Також підтверджено той факт, що вона дійсно фактично не проживає у житловому будинку, за комунальні послуги не сплачує, участі в утриманні будинку не приймає. Перешкод у користуванні будинком позивач відповідачу не чинив.

Колегій суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що реєстрація відповідача у будинку, створює перешкоди у користуванні та розпорядженні для позивача належним їй майном, яка відповідно до ст. 391 ЦК України, як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснення ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленість між ним і власником житла.

Відповідно до частин 1,2 ст. 406 цього Кодексу сервітут припиняється у разі: спливу строку, на який було встановлено сервітут; припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; тощо. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Оскільки реєстрація місця постійного проживання відповідача у будинку була проведена ще в період її перебування у зареєстрованому шлюбі з сином власника будинку, тобто як члена сім`ї його власника, але фактично з моменту проведення такої реєстрації місця проживання ОСОБА_2 у липні 2015 року, остання з цього часу не проживала і такий факт нею підтверджено в судовому засіданні, на даний час вже перестала бути членом сім`ї власника будинку, суд дійшов правильного висновку, що право позивача порушене і підлягає захисту, оскільки виходячи з балансу інтересів у даній справі не вирішується питання припинення права користування житловим приміщенням, де відповідачка фактично проживає за адресою: АДРЕСА_4 , а отже у даній справі не вирішується питання втручання у право відповідачки користування житловим приміщенням за місцем реєстрації її постійного фактичного місця проживання, бо як запевнила ОСОБА_2 , вона у в будинку ніколи не проживала і приходила до свекрухи тільки у гості.

Щодо доводів апеляційної скарги про розгляд справи за відсутність відповідача та клопотання про застосування позовної давності, яке було заявлено на стадії апеляційного перегляду справи, що колегія зауважує наступне.

10 червня 2021 року відкрито місцевим судом провадження у справі і призначено до судового розгляду на 05.07.2021 за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи, судова повістка про виклик до суду направлена за місцем фактичного проживання відповідача, але повернулось через відсутність адресата. Розгляд справи 05.07.2021 відкладено на 10.08.2021 на 15год.30 хв., який знову не відбувся і судове засіданні перенесено на 30.08.2021р. о 14год.30 хв., про що була направлена судова повістка відповідачу за місце реєстрації, але повернулось без вручення.

За змістом ст.128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою і повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Судова повістка про виклик в судові засіданні призначені на 10 і 30 серпня 2021 року і заочне рішення направлялися судом ОСОБА_2 за зареєстрованим місцем проживання. Однак, відповідач ухилялася від отримання судових повісток і тільки 10.09.2021 отримавши заочне рішення, після чого подала заяву про його перегляд. Ці обставини вказують на недобросовісність процесуальної поведінки відповідача.

Оскільки шлюбні відносини між відповідачем та сином позивача були припиненні після розлучення у зв`язку із отримання останнім 06.06.2018 року свідоцтва про розірвання шлюбу на підставі судового рішення від 09.08.1996р., і з цього часу підстави за яких відбувалась реєстрації її місця постійного проживання в будинку припинилася, а позивач з даним позовом звернулась до суду 31 травня 2021 року, позовна давність встановлена ст. 257 ЦПК ще не сплинула.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно стягнутої суми в рахунок відшкодування на фактично понесених сум на правничу допомогу 3000грн., колегія суддів також залишає без задоволення, оскільки вирішуючи питання розміру, суд першої інстанції правильно виходив з положень ст. 141 ЦПК України, а саме, складності справи, обсязу виконної роботи адвокатом та фактично витрачений ним час.

На підставі ст. 375 ЦПК України колегія суддів визнає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував, обставини, що мають значення для справи і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Супруна Дмитра Володимировича залишити без задоволення.

Заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 30 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню.

Повний текст судового рішення складено 22.12.2021 року.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: О.І.Собина

Т.А. Левченко