ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«20» грудня 2021 року

м. Харків

справа № 638/1720/20

провадження № 22ц/818/5709/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А. В., Хорошевського О. М.,

за участю секретаря Колосовської А.Р.

учасники справи:

заявник ОСОБА_1 ,

боржниця ОСОБА_2 ,

заінтересована особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 31 серпня 2020 року в складі судді Семіряд І.В.

в с т а н о в и в:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 , боржниця ОСОБА_2 , звернувся до суду з клопотанням про визнання та звернення до виконання рішення іноземного суду, а саме: рішення Вищого Суду Каліфорнії від 18 грудня 2019 року.

Клопотання мотивовано тим, що 18 грудня 2019 року Вищим Судом Каліфорнії (округ Лос-Анджелес, США, справа № 19LВFL00640) ухвалено рішення, яким розірвано шлюб між ним та ОСОБА_2 , поділено майно між подружжям таким чином: він має отримати у власність автомобіль марки «VOLKSWAGEN JETTA», 2011 року випуску, НОМЕР_1 ; рахунок № НОМЕР_2 (банк Chase); рахунок № НОМЕР_3 (банк Ваnk оf Аmеrіса); кожен із подружжя має отримати власність, що зазначена як така, що належить тільки йому та розділену власність; місцем проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначено США; встановлено опікунство, що включає: утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , здійснюється ним (особа, яка вирішує питання здоров`я, освіти та інші); проживання дитини встановлено з ним (особою, з якою проживає дитина).

Також, цим рішенням іноземного суду визначені умови відвідувань дитини ОСОБА_2 та право матері переміщати дитину, подорожувати з нею лише з письмового дозволу батька, іншої сторони чи суду.

Рішення суду набрало законної сили. У рішенні Вищого Суду Каліфорнії вказано, що воно має чинність у будь-якому штаті та в країнах, які підписали Гаазьку Конвенцію про цивільні аспекти викрадення дітей.

Зазначив, що судове рішення Вищого Суду Каліфорнії підлягає примусовому виконанню, оскільки місце проживання дитини ОСОБА_3 визначено з ним як опікуном дитини. Судом також вирішено питання про переміщення дитини до США.

На момент звернення до суду із клопотанням дитина перебуває у матері, яка порушила заборонні норми переміщення та вивезла дитину із території США в Україну без дозволу батька під час визначення в судовому порядку опіки над дитиною.

Вказав, що оскільки в судовому рішенні встановлено місце проживання дитини з батьком на території США, то в такому випадку виконання рішення фактично є передача дитини батьку, що узгоджується із вимогами Гаазької Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року.

Зазначив, що у рішенні Вищого Суду Каліфорнії від 18 грудня 2019 року вказано про те, що ОСОБА_2 була повідомлена про дату, місце, час розгляду справи в США, отримала повідомлення про ухвалу та мала право на зворотну реакцію до судових установ штату Каліфорнія, що свідчить про дотримання вимог пункту 3 частини третьої статті 466 ЦПК України при подачі вказаного клопотання. Крім того, у доданому до заяви апостильованому офіційному документі від Вищого Суду Каліфорнії міститься підпис Федотової А.М., яким вона підтвердила свою обізнаність у наявності цієї справи та у відповідальності за надання неправдивої інформації суду.

Просив визнати рішення Вищого Суду Каліфорнії від 18 грудня 2019 року щодо розірвання шлюбу між ним та ОСОБА_2 і звернути до виконання (надати дозвіл на виконання) на території України, у зв`язку з чим зобов`язати відповідний орган реєстрації актів цивільного стану внести актовий запис про розірвання шлюбу; щодо поділу майна в частині визнання за ним права власності на автомобіль марки «VOLKSWAGEN JETTA», 2011 року випуску, НОМЕР_1 ; рахунок № НОМЕР_2 (банк Chase); рахунок № НОМЕР_3 (банк Ваnk оf Аmеrіса); щодо встановлення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 у країні США та звернути до виконання (надати дозвіл на виконання) на території України, у зв`язку з чим зобов`язати ОСОБА_2 передати дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , її батьку ОСОБА_1 .

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 31 серпня 2020 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_1 через представника подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його клопотання.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково надав оцінку кожній з обставин у справі, що розглядалася Вищим Судом Каліфорнії, умовам проживання дитини на території України, залучив до участі у справі орган опіки та піклування для дачі висновку, дослідив характеристику боржника, обставини щодо рухомого майна, банківських рахунків, обставини укладення шлюбу, доцільність повернення дитини до США. Під час розгляду клопотання про визнання іноземного судового рішення суд не може переглядати вимоги рішення по суті, а може лише констатувати наявність чи відсутність визначених законом підстав для відмови в задоволенні клопотання про визнання та виконання рішення іноземного суду. Суд не може обговорювати правильність рішення іноземного суду. Судом неправомірно залучено як третю особу орган опіки та піклування, оскільки предметом розгляду є визнання та виконання рішення іноземного суду, а не відібрання дитини. ЦПК України не передбачає процесуальної можливості залучення третьої особи під час розгляду клопотання про визнання та виконання рішення іноземного суду. Суд дійшов помилкових висновків щодо ненадання доказів укладення шлюбу. Дитина зареєстрована разом з ним. Боржниця вивезла дитину до України без його дозволу. У рішенні іноземного суду вказано, що дитина підлягає поверненню до США, з чого випливає вимога щодо передачі дитини батьку. Суд першої інстанції не врахував принципи взаємності та міжнародної ввічливості. Процесуальна структура судового рішення, що відрізняється від національного, не є підставою для відмови у його визнанні та виконанні. ОСОБА_2 була повідомлена про розгляд справи іноземним судом. Боржниця була присутня у Вищому Суді Каліфорнії щодо розгляду справи № 19 LBFL00640, де зазначила адресу проживання у США, не повідомила про намір виїхати та адресу в Україні.

09 грудня 2020 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просила відмовити у її задоволенні та залишити оскаржувану ухвалу суду без змін. Вказала, що ОСОБА_1 не надав доказів повідомлення її про розгляд справи іноземним судом, а також того, що розгляд даної справи належить виключно до компетенції суду України. Судом не переглядалися вимоги рішення Вищого Суду Каліфорнії по суті. Суд правомірно залучив до участі у справі орган опіки та піклування, оскільки наслідком легалізації (визнання) та виконання рішення Вищого Суду Каліфорнії є саме відібрання дитини у матері. І згідно з Сімейним кодексом України при розгляді вказаних спорів в Україні передбачене залучення органу опіки та піклування для забезпечення найкращих інтересів дитини. Крім того, представник заявника проти залучення до участі у справі органу опіки та піклування в суді першої інстанції не заперечувала. Її виїзд з дитиною з США на територію України був здійснений законно. Окрім повідомлення суду щодо розгляду питання про обмеження її наближення до ОСОБА_1 , інших судових документів їй вручено не було. З 13 червня 2019 року вона була відсутня на території США, про що ОСОБА_1 відомо. До прийняття рішення судом 18 грудня 2019 року будь-які судові документи щодо розгляду справи Верховним Судом Каліфорнії їй не вручались. Дитина вже прижилась в України та переїзд у США стане для неї травмою.

Постановою Харківського апеляційного суду від 11 березня 2021 року ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 31 серпня 2020 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким клопотання задоволено частково; визнано рішення Вищого Суду Каліфорнії від 18 грудня 2019 року щодо розірвання шлюбу, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з 18 лютого 2019 року; щодо встановлення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 у країні США; в задоволенні клопотання в іншій частині відмовлено.

На вказане судове рішення ОСОБА_2 подала касаційну скаргу.

Постановою Верховного Суду від 14 липня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково; постанову Харківського апеляційного суду від 11 березня 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи. 18 листопада 2021 року до суду апеляційної інстанції надійшло повідомлення про вручення поштового відправлення, в якому зазначено, що ОСОБА_2 за місцем реєстрації відсутня, про що складено довідку про причини повернення/досилання. Оскільки судову повістку надіслано на останню відому адресу ОСОБА_2 , вона вважається доставленою.

Заяв про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Крім того, розгляд справи призначався тричі, на 20 вересня 2021 року, 08 листопада 2021 року та 20 грудня 2021 року. Кожний раз розгляд справи відкладався у зв`язку з неявкою учасників справи, які повідомлялися про розгляд справи належним чином.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, ухвалу суду скасувати.

Відмовляючи в задоволенні клопотання в частині поділу майна подружжя, суд першої інстанції виходив із того, що рішення Вищого Суду Каліфорнії від 18 грудня 2019 року стосується лише визнання за стягувачем прав на відповідне майно, зокрема, на відповідні банківські рахунки без зазначення розміру наявних на них грошових коштів та їх походження, також в рішенні суду відсутнє посилання на місцезнаходження рухомого майна - автомобіля. Зазначене рішення не стосується зобов`язань сторін сплатити одне одному будь-яких грошових сум, передання майна, виконання інших дій, до виконання яких сторони можуть бути примушені в порядку примусового виконання рішення суду, а тому в цій частині вищезазначене рішення іноземного суду є таким, що не підлягає примусовому виконанню в Україні.

Залишаючи клопотання в частині розірвання шлюбу між сторонами та зобов`язання органу реєстрації актів цивільного стану внести актовий запис про розірвання шлюбу без задоволення, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки зазначене рішення суду не містить даних на підтвердження укладення шлюбу між сторонами в Україні та складення з цього приводу відповідним органом реєстрації актів цивільного стану актового запису про укладення шлюбу, що в свою чергу унеможливлює виконання рішення суду в частині зобов`язання органу реєстрації актів цивільного стану внести актовий запис про розірвання шлюбу.

Щодо вирішення питання про виконання рішення іноземного суду в частині встановлення опікунства суд першої інстанції, посилаючись на положення статті 24 Закону України «Про міжнародне приватне право», виходив із того, що встановлення і скасування опіки та піклування над малолітніми, неповнолітніми, недієздатними особами, особами, цивільна дієздатність яких обмежена, регулюються особистим законом підопічного. Якщо особа, яка перебуває під опікою (піклуванням), проживає в Україні, застосовується право України, якщо воно є більш сприятливим для цієї особи. Таким чином, на думку суду першої інстанції, оскільки ОСОБА_3 є громадянкою України, має зареєстроване місце проживання в Україні, вказане судове рішення у зазначеній частині не підлягає примусовому виконанню в Україні.

Відмовляючи в задоволенні клопотання в частині встановлення місця проживання малолітньої дитини з батьком у країні США та звернення до виконання (надання дозволу на виконання) на території України та зобов`язання боржника передати дитину стягувачу, суд першої інстанції виходив із того, що лише під час перебування в Україні боржниці стало відомо про наявність судового розгляду та постановлення рішення Вищим Судом Каліфорнії, в тому числі, і щодо встановлення опікунства над дитиною. Стягувачем та його представником не надано доказів щодо вручення боржниці судових документів або доказів щодо її повідомлення про розгляд справи на території США.

Як вбачається з матеріалів справи 18 грудня 2019 року Вищим Судом Каліфорнії (округ Лос-Анджелес, США, справа № 19LВFL00640) ухвалено рішення про розірвання шлюбу, поділ майна подружжя, встановлення місця проживання дитини та встановлення опіки над дитиною (визначено особу, з якою проживає дитина). Рішення набрало законної сили 18 грудня 2019 року.

Указаним рішення іноземного суду вирішено питання щодо:

розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

майно між подружжям розділено наступним чином: ОСОБА_1 має отримати у власність автомобіль марки «VOLKSWAGEN JETTA», 2011 року випуску, НОМЕР_1 ; рахунок № НОМЕР_2 (банк Chase); рахунок № НОМЕР_3 (банк Ваnk оf Аmеrіса). Кожен із подружжя має отримати власність, що зазначена як така, що належить тільки йому та розділену власність;

місцем проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначено США;

встановлено опікунство (технічно визначено поняття згідно з рішенням Вищого Суду Каліфорнії), що включає: утримання дитини ОСОБА_3 здійснюється ОСОБА_1 (особа, яка вирішує питання здоров`я, освіти та ін.); проживання дитини ОСОБА_3 встановлено з батьком ОСОБА_1 (особою, з якою проживає дитина) (а. с. 6-53 том 1).

Рішення Вищого Суду Каліфорнії від 18 грудня 2019 року містить повідомлення інших штатів та країн, що «Даний суд має юрисдикцію на ухвалу про опікунство відповідно до Ради юстиції штату Каліфорнія (Сімейний кодекс штату Каліфорнія частина 3 параграф 3400) та Гаазької конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей (42 U.S.C. параграф 11601)», інформацію щодо викрадення дитини: «Існує ризик, що одна зі сторін може вивезти дитину за межі штату Каліфорнія без дозволу іншої сторони» із зазначенням про порушення з боку ОСОБА_2 вимог опікунства, порушення вимог необхідності отримання дозволу від батька, іншої сторони чи суду, для переміщення дитини та повідомлення про порушення ОСОБА_2 ухвали про обмеження (забезпечення позову у вигляді заборони залишати штат Каліфорнія до встановлення опікунства над дитиною). Акцентовано увагу на невиконанні ОСОБА_2 батьківських обов`язків.

06 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з клопотанням про визнання та звернення до виконання рішення іноземного суду, а саме: рішення Вищого Суду Каліфорнії від 18 грудня 2019 року. Строк пред`явлення рішення до виконання не сплинув (а. с. 1-5 том 1).

Відповідно до статті 81 Закону України «Про міжнародне приватне право» в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. В Україні не можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах щодо стягнення заборгованості з підприємства оборонно-промислового комплексу, внесеного до переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, на користь юридичної особи держави-агресора та/або держави-окупанта або юридичної особи з іноземними інвестиціями чи іноземного підприємства держави-агресора та/або держави-окупанта.

Згідно зі статтею 82 Закону України «Про міжнародне приватне право» визнання та виконання рішень, визначених у статті 81 цього Закону, здійснюється у порядку, встановленому законом України.

Частиною першою статті 462 ЦПК України передбачено, що рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Рішення іноземного суду може бути пред`явлено до примусового виконання в Україні протягом трьох років з дня набрання ним законної сили, за винятком рішення про стягнення періодичних платежів, яке може бути пред`явлено до примусового виконання протягом усього строку проведення стягнення з погашенням заборгованості за останні три роки (стаття 463 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 464 ЦПК України питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом за місцем проживання (перебування) або місцезнаходженням боржника.

Згідно з частиною шостою статті 467 ЦПК України, розглянувши подані документи та вислухавши пояснення сторін, суд постановляє ухвалу про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду або про відмову у задоволенні клопотання з цього питання.

Статтею 471 ЦПК України визначено, що рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, визнається в Україні, якщо його визнання передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Між Україною та Сполученими Штатами Америки (США) міжнародні договори про правову допомогу і правові відносини у цивільних і сімейних справах не укладалися, а тому визнання та виконання рішення іноземного суду залежить від принципу взаємності. При цьому США при визнанні та виконанні іноземних судових рішень, керуються прецедентом у справі «Хілтон проти Гюйот» (Hilton v. Guyot). У даній справі Верховний суд США встановив, що за відсутності відповідних федеральних законів і міжнародних договорів слід керуватися принципом міжнародної ввічливості. Суд визначив, що для приведення у виконання іноземного рішення підлягають перевірці: дотримання процесуальних норм в країні розгляду справи; дотримання порядку виклику відповідача в суд; відсутність обманних дій при проведенні процесу. Підстави відмови у виконанні іноземних судових рішень також були сформульовані у цьому прецеденті, і, зокрема, застосовуються у випадках, коли: процедура розгляду справи в іноземному суді була несправедливою чи не була неупередженою; іноземним судом не були дотримані предметна або територіальна підсудність; в ході процесу мали місце обманні дії; іноземне судове рішення порушує публічний порядок США; іноземний суд не виконує рішення американських судів на взаємній основі.

До ратифікації Конвенції про міжнародне стягнення аліментів на дітей та інші форми сімейного утримання саме принцип взаємності застосовується у разі визнання та виконання в Україні рішень, що ухвалені на території США. На практиці це означає, що у разі, коли відповідач по справі не наведе факту невиконання на території США будь-якого рішення вітчизняного суду, і суд не знайде підстав для відмови передбачених статтею 396 ЦПК України, клопотання про визнання та виконання рішення повинно бути задоволене.

Відповідно до частини другої статті 462 ЦПК України у разі якщо визнання та виконання рішення іноземного суду залежить від принципу взаємності, вважається, що він існує, оскільки не доведено інше.

Вказана норма кореспондується зі статтею 11 Закону України «Про міжнародне приватне право».

Таким чином, принцип взаємності полягає в тому, що держава, що дотримується цього принципу, надає на своїй території аналогічні права і бере на себе аналогічні зобов`язання.

Аналізуючи наведене, розгляд справ про розірвання шлюбу, поділ майна подружжя та визначення місця проживання дитини віднесений до компетенції судів в Україні, і в США ці питання також розглянуті повноважним судовим органом.

Підстави для відмови в задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду передбачені статтею 468 ЦПК України, за якою клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено: 1) якщо рішення іноземного суду за законодавством держави, на території якої воно постановлено, не набрало законної сили; 2) якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи; 3) якщо рішення ухвалене у справі, розгляд якої належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України; 4) якщо раніше ухвалене рішення суду України у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що набрало законної сили, або якщо у провадженні суду України є справа у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, яка порушена до часу відкриття провадження у справі в іноземному суді; 5) якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та цим Кодексом строк пред`явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні; 6) якщо предмет спору за законами України не підлягає судовому розгляду; 7) якщо виконання рішення загрожувало б інтересам України; 8) якщо раніше в Україні було визнано та надано дозвіл на виконання рішення суду іноземної держави у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що і рішення, що запитується до виконання; 9) в інших випадках, встановлених законами України.

Матеріали справи свідчать про те, що підстави, передбачені частиною 2 статті 468 ЦПК України для відмови в задоволенні цього клопотання, відсутні.

Зокрема, доказів того, що існує раніше ухвалене рішення суду України у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що набрало законної сили, або у провадженні суду України є справа у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, яка порушена до часу відкриття провадження у справі в іноземному суді, матеріали справи не містять.

Предмет спору у цій справі підлягає судовому розгляду за законами України. Виконання цього рішення не загрожує інтересам України. Дозволу на виконання рішення суду іноземної держави у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що і рішення, що запитується до виконання, не надавалося.

Відповідно до частини сьомої статті 473 ЦПК України у визнанні в Україні рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, може бути відмовлено з підстав, встановлених статтею 468 цього Кодексу.

Під «повідомленням про процес» слід розуміти саме сповіщення судом сторін про місце та час розгляду справи, що свідчитиме про ефективне забезпечення сторін «правом на суд».

Відповідно до частини першої статті 500 ЦПК України суди України виконують доручення іноземних судів про надання правової допомоги щодо вручення викликів до суду чи інших документів, допиту сторін чи свідків, проведення експертизи чи огляду на місці, вчинення інших процесуальних дій, переданих їм у порядку, встановленому міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладено - дипломатичними каналами.

Згідно з частинами першою, другою статті 501 ЦПК України доручення іноземного суду про вручення виклику до суду чи інших документів виконується у судовому засіданні або уповноваженим працівником суду за місцем проживання (перебування, місцем роботи) фізичної особи чи місцезнаходженням юридичної особи. Виклик до суду чи інші документи, що підлягають врученню за дорученням іноземного суду, вручаються особисто фізичній особі чи її представникові або представникові юридичної особи під розписку.

Порядок передачі судових та позасудових документів регулюється Конвенцією про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15 листопада 1965 року, до якої Україна приєдналася згідно із Законом України від 19 жовтня 2000 року № 2052-III «Про приєднання України до Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах» з відповідними заявами та застереженнями, та яка набула чинності для України з 01 грудня 2001 року (далі - Конвенція про вручення).

Конвенція про вручення також ратифікована США 24 серпня 1967 року. Тобто Україна та США є учасниками Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах.

Відповідно до статті 1 Конвенції про вручення ця Конвенція застосовується у цивільних та комерційних справах щодо всіх випадків, коли існує потреба в передачі судових та позасудових документів для вручення за кордоном.

Згідно зі статтею 3 Конвенції про вручення орган влади чи судовий працівник, компетентний відповідно до права запитуючої Держави, направляють Центральному Органу запитуваної Держави прохання згідно з формуляром, що додається до цієї Конвенції, без потреби легалізації або виконання інших аналогічних формальностей. До прохання додається документ, що підлягає врученню, або його копія. Прохання і документ надаються в двох примірниках.

У статті 5 Конвенції передбачено, що Центральний Орган запитуваної Держави власноручно вручає документ або забезпечує його вручення відповідним органом: a) у спосіб, визначений його внутрішнім правом для вручення документів, складених в цій державі, особам, що перебувають на її території, або b) в особливий спосіб, обумовлений запитуючим органом, якщо такий спосіб не є несумісним з законами запитуваної Держави.

Статтею 15 Конвенції про вручення передбачено, що судове рішення не може бути винесено, поки не буде встановлено, що a) документ був вручений у спосіб, передбачений внутрішнім правом запитуваної Держави для вручення документів, складених у цій країні, особам, які перебувають на її території, b) документ був дійсно доставлений особисто відповідачеві та це було здійснено в належний строк, достатній для здійснення відповідачем захисту. Кожна Договірна Держава може заявити, що суддя незалежно від положень частини першої цієї статті може постановити рішення, навіть якщо не надійшло жодного підтвердження про вручення або безпосередню доставку, у разі, якщо виконані всі наступні умови: a) документ було передано одним із способів, передбачених цією Конвенцією, b) з дати направлення документа сплинув термін, який суддя визначив як достатній для даної справи і який становить щонайменше шість місяців, c) не було отримано будь-якого підтвердження, незважаючи на всі розумні зусилля для отримання його через компетентні органи запитуваної Держави.

Згадана правова норма застосовується за умов необхідності повідомлення фізичної особи - нерезидента, який є відповідачем у справі, про наявність справи, яка розглядається судом, для надання особі можливості вжиття заходів захисту, а саме, належного ознайомлення зі справою та вимогами інших сторін, підготовки власної позиції, доказів, доводів та міркувань тощо. Положення Конвенції про вручення не допускають винесення судом рішення у справі до виконання певних умов у разі неявки відповідача.

Отже, безумовною підставою відмови в задоволенні клопотання про визнання й виконання рішення іноземного суду є той випадок, коли відповідач не брав участі у процесі внаслідок того, що йому або його уповноваженому не було своєчасно і належним чином вручено виклик у суд, оскільки жодна особа не може бути позбавлена доступу до суду та права бути заслуханою під час розгляду справи, особливо в надчутливих правовідносинах, що стосуються визначення місця проживання дітей.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, процесуального документу Вищого Суду Каліфорнії від 04 червня 2019 року із підписом ОСОБА_2 , вона була присутньою у Вищому Суді Каліфорнії щодо розгляду справи №19LBFL00640 та зазначила адресу проживання: АДРЕСА_1 . Саме за цією адресою вона повідомлялась Вищим Судом Каліфорнії про час і дату розгляду справи кожного разу належним чином. ОСОБА_2 особисто з`явилася до суду, особисто подала заперечення на позов, про що свідчать докази за її підписом, що містяться у матеріалах справи у вигляді процесуального документу, зареєстрованого Вищим Судом Каліфорнії від 04 червня 2019 року. Вказаний документ апостильований і належним чином посвідченим перекладом на українську мову. Даний документ містить підпис ОСОБА_2 , яким вона підтвердила свою обізнаність у наявності цієї справи, у відповідальності за надання неправдивої інформації суду. Вищий Суд Каліфорнії регулярно повідомляв ОСОБА_2 про місце та час розгляду справи згідно із законодавством.

У рішенні Вищого Суду Каліфорнії від 18 грудня 2019 року вказано, що ОСОБА_2 була повідомлена про дату, час і місце розгляду справи. У рішенні зазначено, що відповідач ( ОСОБА_2 , відповідач по справі №19LBFL00640) отримала повідомлення про ухвалу та мала право на зворотну реакцію до судових установ штату Каліфорнія. Інформація, що міститься у рішенні суду не вимагає перевірки, не підлягає встановленню та не може мати сумніви у їх достовірності.

У червні 2019 року боржниця разом із дитиною виїхала із США, порушивши ухвалу про обмеження у праві вивозу дитини з США від 23 травня 2019 року (вказано у додатку до ухвали щодо попередження викрадення дітей, що входить до структури рішення Вищого Суду Каліфорнії), ОСОБА_2 не повідомила Вищий Суд Каліфорнії про своє інше місце проживання для отримування повідомлень Вищого Суду Каліфорнії. Факт незаконного перетину кордону ОСОБА_2 було зафіксовано відповідними органами штату Каліфорнії.

При першій спробі перетину кордону у аеропорті Лос Анджелесу ОСОБА_2 з дитиною ОСОБА_3 , ОСОБА_1 викликав поліцію, яка провела пояснювальну бесіду з ОСОБА_2 , винесла їй усне попередження та заборонили наближатися до аеропорту.

Проте, ОСОБА_2 використала інший аеропорт у Лас Вегасі, залишила територію США, не повідомивши про це ані ОСОБА_1 , ні суд 12 червня 2019 року.

Згідно цього дитина була об`явлена зниклою та подана до міжнародного розшуку.

У частині другій статті 1 Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах (на яку посилається ОСОБА_2 та вказує Верховний Суд ), чітко зазначено, що ця Конвенція не застосовується, якщо адреса особи, якій необхідно вручити документ, невідома.

Зазначивши своєю адресою проживання адресу території США: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 не повідомила Вищий Суд Каліфорнії про намір виїхати до України та про іншу адресу проживання у іншій країні. Вищому Суду Каліфорнії не була відома інша адреса проживання ОСОБА_2 , ніж та, що зазначена у судовому засіданні ОСОБА_2 під час перших слухань справи. Оскільки Вищий Суд Каліфорнії не володів інформацією щодо зміненого місця проживання (конкретної адреси) ОСОБА_2 , Вищий Суд Каліфорнії не мав можливості вчинити судове доручення про вручення судових документів. ОСОБА_2 переховувалась із дитиною з моменту виїзду із території США. Тому, Вищий Суд Каліфорнії повідомляв ОСОБА_2 про час і місце слухання справи за вказаною нею адресою.

Таким чином, ОСОБА_2 не була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що не отримала повідомлення про розгляд справи. Знаходячись на території України, вона розуміла про наявність справи та обмежувальних приписів, у зв`язку з чим, після 12 червня 2019 року увесь час переховувалась, чим створювала перешкоди у отриманні таких повідомлень. Будучи обізнаною у наявності судової справи №19LBFL00640, бажаючи брати участь у судовому розгляді справи, ОСОБА_2 мала б повідомити Вищий Суд Каліфорнії про нову адресу проживання. Однак, залишення штату з порушенням заборонних обмежень, неповідомлення Вищого Суду Каліфорнії про намір проживати на території України, доводить не бажання ОСОБА_2 брати участь у розгляді справи, і як наслідок затягування судових процесів.

Слід зазначити, під час розгляду справи у першій інстанції, позиція ОСОБА_2 була інша, ніж викладена у касаційній скарзі стосовно обізнаності щодо наявності судової справи відносно неї у США, що підтверджується змістом письмових заперечень на клопотання про визнання рішення іноземного суду. Так, у своїх письмових запереченнях ОСОБА_2 зазначалось, що їй саме під час перебування в Україні стало відомо про наявність судового розгляду та постановлення рішення Вищим Судом Каліфорнії, в тому числі, і з питання встановлення опікунства над дитиною. Однак, наразі, виходячи із змісту касаційної скарги, ОСОБА_2 зазначала, що була все ж таки повідомлена про справу та про виклик заявою до суду ще перебуваючи у США, визнаючи свою заяву із особистим підписом щодо присутності у суді.

Вищим Судом Каліфорнії було повідомлено ОСОБА_2 про слухання справи у відповідності до законодавства країни, де розглядалася справа, враховуючи законодавчо закріплені міжнародні вимоги. Відсутність у судових процесах ОСОБА_2 аргументовано лише її ігноруванням розгляду справи.

Рішення Вищого Суду Каліфорнії не оскаржене, тому ОСОБА_2 погодилась із висновками, що міститься у рішенні Вищого Суду Каліфорнії.

До суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 не з`являлась, судові повістки поверталися з відміткою пошти «адресат відсутній». Будь яких клопотань від учасників справи щодо повідомлення/неповідомлення ОСОБА_2 під час розгляду справи у Вищому Суді Каліфорнії до суду апеляційної інстанції не надходило, тому судова колегія виходить з тих доказів, які наявні в матеріалах справи та вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо відмови у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про визнання та звернення до виконання рішення Вищого Суду Каліфорнії від 18 грудня 2019 року, фактично переглянувши його по суті та надавши оцінку доказам у справі, яка розглядалася у Вищому Суді Каліфорнії. Висновок суду першої інстанції про відсутність доказів повідомлення ОСОБА_2 спростований змістом рішення Вищого Суду Каліфорнії.

У зв`язку з чим ухвала суду підлягає скасуванню, а клопотання ОСОБА_1 про визнання та звернення до виконання рішення Вищого Суду Каліфорнії від 18 грудня 2019 року частковому задоволенню в частині визнання рішення Вищого Суду Каліфорнії від 18 грудня 2019 року щодо розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 18 лютого 2019 року та щодо встановлення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 у країні США.

У зв`язку з виконанням рішення Вищого Суду Каліфорнії від 18 грудня 2019 року в частині поділу майна подружжя, що не спростовано під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, в задоволенні клопотання в цій частині слід відмовити.

Також, необхідно відмовити і в частині зобов`язання відповідного органу реєстрації актів цивільного стану внести актовий запис про розірвання шлюбу та зобов`язання ОСОБА_2 передати дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , її батьку ОСОБА_1 , оскільки це є способом виконання судового рішення, що не передбачено розділом ІХ ЦПК України «Визнання та виконання рішень іноземних судів, міжнародних комерційних арбітражів в Україні, надання дозволу на примусове виконання рішень третейських судів». При цьому судова колегія звертає увагу на те, що вже постановою Харківського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року визнано незаконним утримування на території України малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; відібрано малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без позбавлення її батьківських прав; передано малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , для забезпечення повернення дитини до місця її постійного проживання у США за адресою; АДРЕСА_2 . Постанова є чинною.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381- 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 31 серпня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким клопотання ОСОБА_1 про визнання та звернення до виконання рішення іноземного суду задовольнити частково.

Визнати рішення Вищого Суду Каліфорнії від 18 грудня 2019 року щодо розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 18 лютого 2019 року та щодо встановлення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 у країні Сполучені Штати Америки.

В іншій частині в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про визнання та звернення до виконання рішення іноземного суду відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А. В. Котелевець

О. М. Хорошевський

Повний текст постанови складено 23 грудня 2021 року.