Провадження № 2/679/21/2021
Справа № 679/52/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2021 року м. Нетішин

Нетішинський міський суд Хмельницької області в складі:

судді Стасюка Р.М.,

секретар судового засіданні Дмітрієвої О.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду м.Нетішин цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житлом

за участю представника позивача ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житлом.

В обґрунтування позову посилається на те, що 25.11.2019 року в м. Нетішин між нею ОСОБА_1 і продавцями ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Свої обов`язки за договором вона виконала, що підтверджується підписами продавців в договорі.

Згідно пункту 7.1. зазначеного договору, продавець зобов`язується: до 30 листопада 2019 року знятися з реєстрації місця проживання у цій квартирі.

Продавці ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 і ОСОБА_7 знялися з реєстрації до укладення договору купівлі-продажу квартири, а продавець ОСОБА_2 хоча і не проживає в ній, але до цього часу є зареєстрованим в її квартирі, що порушує її особисті немайнові та майнові права і інтереси.

Посилаючись на положення статей 319, 321, 391 ЦК України просить суд позбавити ОСОБА_2 права користування квартирою АДРЕСА_1 та стягнути з ОСОБА_2 судові витрати.

Відповідач відзив на позовну заяву із запереченнями щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову не надав.

18.02.2020 відповідачем ОСОБА_2 надано до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з ознайомленням з матеріалами справи та скористанням юридичною допомогою.

10.03.2020 року відповідачем ОСОБА_2 надано до суду клопотання про відкладення розгляду справи з можливістю добровільного вирішення спору.

24.04.2020 року відповідачем ОСОБА_2 надано до суду клопотання про зупинення розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житлом до набрання законної сили судовим рішенням у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.

16.12.2021 року відповідачем ОСОБА_2 надано до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з необхідністю пошуку спеціаліста в галузі права (адвоката) та з можливістю з ознайомленням з матеріалами справи.

Будь-яких інших заяв та клопотань до суду від сторін не надходило.

Ухвалою судді Нетішинського міського суду Хмельницької області від 20 січня 2020 року вказана позовна заява була прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою судді Нетішинського міського суду Хмельницької області від 30 квітня 2020 року зупинено провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житлом до набрання законної сили судовим рішенням у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.

Ухвалою судді Нетішинського міського суду Хмельницької області від 02 вересня 2021 року поновлено провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житлом.

Ухвалою судді Нетішинського міського суду Хмельницької області від 04 жовтня 2021 року вказана позовна заява була прийнята до свого провадження суддею Стасюком Р.М., розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.

Будь-які інші процесуальні дії у справі не проводилися.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Латюк П.Я. позов підтримали в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений у встановленому законом порядку про що в матеріалах справи наявна його розписка.

Однак, 16.12.2021 року відповідач ОСОБА_2 подав до суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з необхідністю пошуку спеціаліста в галузі права (адвоката) та з можливістю з ознайомленням з матеріалами справи. Разом з тим, суд такі дії відповідача розцінює, як дії, що зумовлюють затягування судового процесу, оскільки в матеріалах справи наявні подібні заяви про відкладення розгляду справи. Суд зазначає, що відповідач міг скористатися правовою допомогою та ознайомитися з матеріалами справи, оскільки справа перебуває в провадженні суду з 2020 року.

З урахуванням викладеного та ст. ст. 128-131, 223 ЦПК України та з метою уникнення затягування розгляду справи суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних і доказів для її розгляду по суті за відсутності відповідача.

Суд, заслухавши позивача та його представника, з`ясувавши фактичні обставини у справі, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази по справі, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, прийшов до наступного висновку.

Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі Договору купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідченого Приватним нотаріусом Нетішинського міського нотаріального округу Хмельницької області Половком О.В. належить квартира за адресою: АДРЕСА_2 , яку ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 та ОСОБА_2 (а.с.4-5).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.11.2019 року ОСОБА_1 є одноосібним власником кв. АДРЕСА_1 (а. с. 6).

Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї.

Відповідно до пункту 7.1 Договору купівлі - продажу квартири від 25.11.2019 року, вбачається, що сторони за договором домовилися про те, що продавець зобов`язується до 30.11.2019 року виписатись з квартири (а.с. 5).

З Довідки виконавчого комітету Нетішинської міської ради про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №10171 від 18.12.2019 року вбачається, що ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а с. 7).

У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності ( статті 13, 41 Конституції України).

Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує на його зобов`язання.

Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей.

Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості.

Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.

Відповідно до пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя"- наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації.

Відповідно до ч.1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 383 ЦПК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Саме такою правовою позицією керувався Верховний Суд України у своїй постанові по справі № 6-158цс14, яка відповідно до приписів ч. 4 ст. 263 ЦПК України, яка враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

В судовому засіданні встановлено, що в розумінні чинного законодавства, відповідач не є членом родини позивача, оскільки згідно Сімейного Кодексу України до членів родини віднесені особи, що проживають разом, поєднанні спільним побутом, мають спільні права і обов`язки, а також які мають кровний зв`язок.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь - яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Аналіз статті 391 ЦК України дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Таким чином в судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не є власником квартири АДРЕСА_1 , не є членом сім`ї позивача, не мешкає без поважних причин в квартирі, що належить на праві власності позивачу, тому суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 , позбавивши відповідача ОСОБА_2 права користування квартирою АДРЕСА_1 , оскільки реєстрація відповідача по справі чинить позивачу перешкоди у користуванні власністю, яку він придбав, оскільки із припиненням права власності особи на квартиру, втрачається й право користування жилим приміщенням.

Відповідно до вимог ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

У Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України). Отже у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог:

1) про позбавлення права власності на житлове приміщення;

2) про позбавлення права користування житловим приміщенням;

3) про визнання особи безвісно відсутньою;

4) про оголошення фізичної особи померлою.

Закон № 1382-1У є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин виникнення, зміни чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи.

Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує вимоги ч. 1 ст. 141 ЦПК України та вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 840 грн. 80 коп. судового збору, сплаченого нею при поданні позову згідно квитанції від 16.01.2020 року (арк. спр. 1)

На підставі викладеного, керуючись 12, 13, 76, 78, 81, 89, 133, 141, 229, 235, 259, 263, 264, 265, 268, 280-283, 353, 355, 356 ЦПК України, ст. ст. 317, 319, 391 ЦК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», - суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування квартирою - задовольнити повністю.

Позбавити ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 права користування квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Хмельницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Повне судове рішення складено 21 грудня 2020 року.

Суддя Р.М.Стасюк