ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«20» грудня 2021 року

м. Харків

справа № 638/10639/20

провадження № 22ц/818/5005/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А.В., Хорошевського О.М.

за участю секретаря Колосовської А.Р.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач прокуратура Харківської області

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 червня 2021 року в складі судді Штих Т.В.

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до прокуратури Харківської області про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з 03 лютого 2017 року проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000516 щодо дій працівників поліції, прокурора та суддів щодо притягнення його до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 172-6 КУпАП.

Вказав, що він з 03 лютого 2017 року очікував здійснення належних процесуальних дій. Проте, посадові особи прокуратури досудове розслідування здійснюють неефективно. Неодноразово безпідставно закривали кримінальне провадження постановами від 24 липня 2017 року, 29 листопада 2017 року, 18 травня 2018 року, 19 жовтня 2018 року, 26 лютого 2019 року, 30 липня 2019 року. Зазначені постанови скасовані ухвалами слідчих суддів у зв`язку з неповнотою досудового розслідування та певними недоліками, які необхідно усунути.

Зазначив, що у зв`язку з тривалою бездіяльністю слідчих та процесуальних керівників прокуратури щодо невиконання ними своїх обов`язків, що встановлено судовими рішеннями, йому спричинено негативні емоції, переживання, завдано страждань, адже він змушений захищати своє порушене право у судовому порядку, витрачати зусилля та час для його відновлення, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації часу, побуту через необхідність прийняття участі у судових процесах. Ці обставини призвели до виникнення у нього хвилювань та переживань. Він був змушений відволікатися від нормального роду занять, що негативно відобразилось на його психоемоційному стані.

Вказав, що навмисними незаконними діями працівників прокуратури йому заподіяна моральна шкода, адже з їх вини він змушений переконувати керівництво прокуратури у здійсненні протиправних дій її працівниками у судовому порядку. Для нього зменшився авторитет правоохоронних органів України. Він позбавлений почуття безпеки та стабільності, верховенства права. Порушено його психологічне благополуччя. Він змушений витрачати час та звертатися за захистом грубо порушених прав, що призвело до погіршення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, неможливості продовжувати активне особисте і суспільне життя, вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Просив стягнути з прокуратури Харківської області за рахунок бюджетних асигнувань на його користь у рахунок відшкодування моральної шкоди грошові кошти у сумі 1 000 000,00 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 червня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.

На вказане рішення суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні судового рішення проігнорував факт тривалої бездіяльності посадових осіб відповідача щодо невиконання ними своїх обов`язків у кримінальному провадженні, що встановлено ухвалами слідчих суддів, у зв`язку з чим йому спричинено моральної шкоди.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди внаслідок неправомірних дій та бездіяльності слідчих відповідача.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що прокуратурою Харківської області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000516, відомості про яке 03 лютого 2017 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 .

Вказане кримінальне провадження неодноразово, а саме постановами слідчих прокуратури Харківської області від 24 липня 2017 року, 29 листопада 2017 року, 18 травня 2018 року, 19 жовтня 2018 року, 26 лютого 2019 року, 30 липня 2019 року було закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Постановою старшого слідчого другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області Хольченкова А.О. від 03 жовтня 2018 року відмовлено у визнанні ОСОБА_1 потерпілим у кримінальному провадженні.

Зазначені постанови слідчих прокуратури скасовані ухвалами слідчих суддів Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28 серпня 2017 року, 03 березня 2018 року, 16 серпня 2018 року, 19 листопада 2018 року, 16 травня 2019 року, 05 листопада 2019 року відповідно (а. с. 8-22).

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частинами 1 - 3 статті 23 ЦК України та роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди слід виходити з характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2018 року, справа № 638/14260/16-ц, провадження № 61-11766св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 10 жовтня 2018 року, справа № 640/3837/17, провадження № 61-29382св18.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2018 року у справі № 522/22008/15-ц (провадження № 61-3462св18) зроблено висновок, що «як свідчить тлумачення статей 23, 1174 ЦК моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень відшкодовується державою і при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості».

Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції обґрунтовано виходив із недоведеності позовних вимог, оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями службових осіб органу досудового розслідування, що в силу вимог статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач обґрунтовував вимоги щодо відшкодування моральної шкоди неодноразовим винесенням слідчими постанов про закриття кримінального провадження, які скасовані ухвалами слідчих суддів.

В суді апеляційної інстанції позивач підтримав апеляційну скаргу та пояснив, що постанова суду про притягнення його до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 172-6 КУпАП, що стала підставою для відкриття кримінального провадження, є чинною. Його визнано потерпілим. Не заперечував проти того, що постанови слідчих про закриття кримінального провадження скасовані ухвалами слідчих суддів у зв`язку з неповнотою досудового розслідування та певними недоліками, які необхідно усунути. Вказав, що наразі досудове розслідування триває.

Зазначене ОСОБА_1 не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими, оскільки оскарження ним процесуальних рішень слідчого є механізмом реалізації його права на судовий контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування та додержанням прав особи в кримінальному провадженні.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Втім, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної шкоди.

Реалізація механізму оскарження постанов слідчого та скасування їх у судовому порядку у розумінні статті 23 ЦК України не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав особи.

Лише незгода позивача із прийнятими процесуальними рішеннями слідчих прокуратури, які були ним оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди.

Саме по собі скасування постанов слідчого про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні та про закриття кримінального провадження не свідчить про протиправність дій прокуратури та завдання моральної шкоди позивачу, не має наслідків цивільно-правового характеру, враховуючи, що права та інтереси позивача поновлені ухвалами слідчих суддів.

Аналогічні правові позиції висловлено Верховним Судом у постановах від 27 березня 2019 року у справі № 243/9826/16-ц, від 11 лютого 2019 року у справі № 233/4186/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 646/5224/17, від 26 вересня 2018 року у справі № 638/12068/16-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 614/2328/17, від 26 вересня 2019 року у справі № 638/14536/16-ц; від 14 квітня 2021 року у справі № 646/7688/19, провадження № 61-18764св20; від 26 травня 2021 року у справі № 161/3922/20, провадження № 61-1514св21; від 11 серпня 2021 року у справі №126/992/20, провадження №61-8802св21; від 08 вересня 2021 року у справі № 638/164/18, провадження № 61-446св21.

Позивач не надав відповідні докази на підтвердження тих обставин, що йому завдано моральну шкоду в результаті хвилювань й переживань, спричинених порушенням його права на неупереджене, своєчасне, справедливе досудове розслідування.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано доказів того, що посадовими особами органу прокуратури вчинено будь-які протиправні дії чи бездіяльність стосовно нього під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000516.

Ухвалами слідчих суддів дійсно неодноразово скасовані постанови слідчих у вказаному кримінальному провадженні. Однак, бездіяльність слідчих неправомірною судом не визнавалась.

Матеріали справи не містять як висновків компетентних органів прокуратури вищого рівня відповідно до вимог статті 308 КПК України, так і судових рішень щодо недотримання слідчим, прокурором розумних строків, та якими б встановлено факт невиконання або неналежного виконання ними службових обов`язків під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000516. яке дотепер триває, і притягнення цих осіб до відповідальності, передбаченої чинним законодавством.

Протягом часу провадження досудового розслідування вчинялися процесуальні дії, за результатами яких ухвалені процесуальні рішення, тому доводи позивача щодо тривалої бездіяльності слідчих є безпідставними.

Твердження позивача про те, що постановами органу досудового розслідування та тривалим проведенням цього досудового розслідування порушені його права, не підтверджуються належними та достатніми доказами.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_1 вже звертався до суду з позовом до прокуратури Харківської області та Державної казначейської служби з вимогами про відшкодування моральної шкоди, спричиненої протиправною бездіяльністю слідчих у кримінальному провадженні № 0000516, та постановою Харківського апеляційного суду від 23 квітня 2020 року, яка є чинною, у задоволенні його вимог відмовлено (справа № 638/8849/19).

Суд першої інстанції, врахувавши наявні у матеріалах справи докази, дійшов обґрунтованого висновку, що позивач не довів у встановленому законом порядку завдання йому моральної шкоди діями слідчих, які були ним оскаржені до суду, а отже правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги, що є тотожними доводам позовної заяви, висновків суду не спростовують.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Пунктом 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Оскільки ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, судові витрати відносяться за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.В. Котелевець

О.М. Хорошевський

Повний текст постанови складено 21 грудня 2021 року.