Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

Номер провадження 2/229/501/2021

Справа № 229/1678/21

10 вересня 2021 року Дружківський міський суд Донецької області

у складі:

головуючого судді Лебеженко В.О.,

за участі:

секретаря судового засіданні Колесник А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Дружківка в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільно нажитого майна,-

В С Т А Н О В И В:

До Дружківського міського суду Донецької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільно нажитого майна.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що в період з 2009 року по грудень 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мешкали однією сім`єю, без укладення шлюбу, вели спільне господарство, мали спільні права та обов`язки. Вказані обставини встановлені рішення Дружківського міського суду Донецької області від 23 грудня 2020 року по справі №623/1514/20.

Так, в період спільного проживання сторонами був придбаний автомобіль ВАЗ 21070, 1999 року випуску, білого кольору, державний номер НОМЕР_1 , який 20 травня 2010 року, був зареєстрований на відповідача.

Отже, позивачу належить 1/2 частина автомобіля ВАЗ 21070, 1999 року випуску, білого кольору, державний номер НОМЕР_1 , який 20 травня 2010 року.

Просить, визнати за ним право власності на 1/2 частину ВАЗ 21070, 1999 року випуску, білого кольору, державний номер НОМЕР_1 , який 20 травня 2010 року.

Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 24 травня 2021 року, прийнято позовну заяву до свого провадження, відкрито провадження у справи та визначено проводити розгляд справи у загальному порядку.

12 серпня 2021 року ухвалою Дружківського міського суду Донецької області, закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи до розгляду по суті.

В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, про час, місце та дату розгляду сповіщені належним чином, надали заяву про розгляд справи без їх участі, на задоволенні позову наполягають.

В судове засідання відповідачка не з`явилася, про місце, дату, час розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду невідомі. Клопотань про відкладення розгляду справи від відповідачки не надходило.

Відповідно до частини першої статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (§ 27 рішення ЄСПЛ у справі "Олександр Шевченко проти України" від 26.04.2007 року, заява № 8371/02).

Тобто, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Отже, враховуючи, що представник відповідача повідомлений належним чином про дату, місце та час розгляду справи, причина неявки його є неповажними, відзив не надано, у справі є наявні дані про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим відповідно до ст. 280 ЦПК України розглянути справу у порядку заочного провадження у відсутність відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом, за згодою позивача на розгляд справи в порядку заочного провадження.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалося на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановивши і факти та відповідні їм правовідносини, суд приходить до наступних висновків.

У відповідності до положень ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав відповідно до п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права.

Також ст. 4 ЦПК України гарантовано право особи на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно правового змісту положень ст.ст. 12, 81, 82 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 , мешкали однією сім`єю в період з 2009 року по грудень 2019 року, тобто вели спільне господарство, разом приймали участь у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї, наявність усталених відносини, що притаманні подружжю та спільне проживання, що підтверджується рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 23 грудня 2020 року №623/1514/20 (а.с.4-6).

20 травня 2010 року на ім`я ОСОБА_2 на праві власності був зареєстрований автомобіль ВАЗ 21070, легковий сєдан, 1999 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , Vin-код НОМЕР_2 , що свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_3 (а.с.7).

Відповідно до довідки виданої оцінювачем ОСОБА_3 , вартість транспортного засобу ВАЗ 21070 легковий сєдан, 1999 року випуску, складає 33800,00 грн. (а.с.8).

В свою чергу, позивач в позовній заяві вказав, що автомобіль марки ВАЗ 21070, легковий сєдан, 1999 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , Vin-код НОМЕР_2 , був придбаний в період спільного його проживання із відповідачкою ОСОБА_2 , за їх спільно нажиті кошти та зареєстрований на її ім`я.

Відповідачем ОСОБА_2 дані обставини не були спростовані.

Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

З наведеного положення випливає ознака подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї, наявність усталених відносини, що притаманні подружжю, спільне проживання.

За положеннями ч. 1, 2ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ч. 1ст. 36 СК України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цьогоКодексу.

Тобто, при застосуванні ст. 74 СК України, слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно з частиною першою та другою статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма частин третьої та четвертої статті 368 ЦК України.

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина 4 статті 65 СК України).

Слід також ураховувати, що за положеннями статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином, вирішуючи спір в частині поділу автомобіля ВАЗ 21070, легковий сєдан, 1999 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , Vin-код НОМЕР_2 , суд приходить до висновку, що транспортний засіб зареєстрований на ім`я відповідачки був придбаний в період спільного проживання позивача та відповідачки, за їх спільні кошти, а тому автомобіль визнається об`єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідачки і підлягає поділу. Відповідно розмір частки автомобіля кожного дорівнює 1/2.

За встановлених обставин, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача поділ спільно нажитого майна.

Між тим, відповідно до ст.141 ЦПК України, на користь позивача підлягають стягненню з відповідачки понесені ним судові витрати, а саме судовий збір за подання позовної заяви в сумі 908,00 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 10-12, 80, 141, 158, 259, 263-265, 273, 280-282 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільно нажитого майна задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 право власності на 1/2 частину автомобіля ВАЗ 21070, легковий сєдан, 1999 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , Vin-код НОМЕР_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП, адреса: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте Дружківським міським судом Донецької області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

На рішення суду позивачем може бути подана апеляційна скарга до Донецького апеляційного суду через Дружківський міський суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Вступну та резолютивну частини рішення складено та підписано суддею 10 вересня 2021 року.

Повний текст рішення суду складений 20 вересня 2021 року.

Суддя: В.О.Лебеженко